Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Alfred Bekker

Gorian (ukážka)

Odkaz hvězdných mečů

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 4583. publikaci

Odpovědné redaktorky Danuše Martinová, Pavla Králová

Přeložila Iva Oxböll

Sazba Vojtěch Kočí

Počet stran 416

První vydání, Praha 2011

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Originally published in German by Blanvalet, a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Kniha byla přeložena z originálu Gorian. Das Vermächtnis der Klingen, vydaného nakladatelstvím Blanvalet, Germany.

© 2010 Alfred Bekker

Artwork: HildenDesign, München, www.hildendesign.de

Illustration: © HildenDesign/Nick Delgadis

Czech language translation © Grada Publishing, a.s., 2011

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-3866-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8228-7 (elektronická verze ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-8231-7 (elektronická verze ve formátu EPUB)

1 Znamení

Vyprávělo se, že té noci, kdy se Gorian narodil, spadl z nebes žhnoucí železnatý kámen a dopadl nedaleko vesnice Twixlum u zálivu v Thisilii. A také se říkalo, že Gorianův otec Nhorich ještě téže noci, dřív než mohl zaslechnout Gorianův první křik, vyrazil na cestu – aby tento kámen nalezl, vytavil z něj železo a to ukryl.

Z tohoto železa pak ukul dva meče…

Později se tradovalo, že všechny tyto události již tehdy v sobě nesly osudová znamení.

Znamení zla.

Znamení dobra.

Znamení zoufalství.

Znamení naděje.

A znamení blížící se hluboké a zásadní změny. Změny, která promění naprosto všechno. Ani zrnko prachu nezůstane nedotčeno.

Nic už nebude nikdy takové, jak bývalo…

První věcí, na kterou se Gorian po letech upamatoval, bylo jasné slunce na bleděmodré obloze a temný stín, zakrývající část pronikavě zářícího kotouče. Vypadal jako černá skvrna a už od počátku měl Gorian pocit, že tam jaksi nepatří.

Byly mu tehdy dva roky, ležel v pohupující se bárce, spal, a když se probudil, spatřil nad sebou ohromující modré nebe – a slunce.

A také onu skvrnu či tmavý stín, o kterém tehdy ještě netušil, že se nazývá Stínonoš a že pomalu proměňuje zemi v mrtvou říši ledového chladu.

Gorian otočil hlavu a uviděl na přídi malé plachetnice svého otce, muže tmavých vousů, širokých ramen a šedozelených očí, které se milým teplým pohledem dívaly na svět.

„Už tam budeme, chlapče,“ řekl.

Gorian se posadil. Viděl tak akorát přes okraj bárky. Právě míjela břeh, domy, přístav.

Když pohlédl zpět na otce, všiml si, že se výraz jeho tváře najednou úplně změnil. Od kořene nosu až k vlasům se mu táhla hluboká vráska a husté obočí přísně stáhl k sobě. Byl to výraz, který si Gorian v první chvíli neuměl vyložit, ale tušil, že něco není v pořádku.

Otec povolil plachtu. Ta se zatřepotala, loďka se otočila špičkou po směru větru a v momentě zůstala nehnutě stát.

„Nehýbej se!“ nařídil mu otec tónem, z něhož mu bylo jasné, že bude nejlepší, když uposlechne. Způsob, kterým Gorian uslyšel otcův hlas, byl přitom zcela nezvyklý. Jeho slova se až násilím drala do Gorianových myšlenek, že by je málem raději potlačil. Zároveň Gorian pocítil i strašlivou sílu, která byla v těch slovech obsažena. Sílu, kterou nedokázal ani vysvětlit, ani pochopit, ba dokonce ani popsat slovy. Prostě ji cítil – jako něco známého a důvěrného.

Otcova ruka rychle sjela k meči, který mu visel u pasu. Čepel se zaleskla na slunci. A pak prosvištěla těsně kolem Gorianovy hlavy jako neviditelný zhmotnělý zvuk, taktak že se nedotkla jeho vlasů, a zaťala se do hlavy obrovské okřídlené ryby. Ta nestvůra se vynořila z hlubin náhle, vyletěla z vody, roztáhla křídla a třepotala jimi tak rychle, že byla pohledem stěží zachytitelná. Okřídlená ryba dokáže takto ve vzduchu stát, zatímco svou obrovskou tlamou požírá kořist.

Ale tentokrát kořist unikla.

Když se meč bestii zaťal do hlavy, uslyšel Gorian zároveň otcův výkřik, který jím projel až do morku kostí. V tomto výkřiku bylo možné vycítit ještě víc z oné neskutečné síly, kterou jeho otec zdá se vládl.

Okřídlená bestie ze sebe vyrazila skřehotavý zvuk a meč, který Nhorich držel obouruč, se jasně rozzářil. Ze řvoucí příšery začala tryskat modravá rybí krev a při dopadu na prkna paluby jedovatě syčela. Pár kapek skropilo i Goriana.

Ten však nemohl vykřiknout. Otevřel sice ústa, ale nevydal ze sebe ani hlásku.

Pak se bestie ponořila do vody. Vyvalily se zpěněné vlny, zmodraly a loďka se strašlivě rozhoupala.

Gorian se podíval na otce, v jehož očích už nebylo patrné téměř žádné bělmo. Nyní je vyplňovala neproniknutelná čerň. Stál zde široce rozkročen a vyrovnával tak rozkomíhanou bárku, která se dál pohybovala, aniž ji kdokoli řídil. Otočila se, vítr se opřel do plachty a ta začala povlávat.

Gorianův pohled bloudil kolem a pak se zahleděl do dáli.

Nebylo tam nic jiného než třpytící se vodní hladina Thisilské zátoky a pak jen šedavá stěna oparu.

V tu chvíli Gorian vykřikl, neboť se mu vrátila schopnost řeči. Ale nebyl to výkřik bolesti způsobený žíravou rybí krví, nýbrž varovný výkřik smíšený s odporem.

Jedno jediné slovo přešlo chlapci přes rty. „Tamhle!“. Napřáhl ruku a ukázal kamsi, kde ještě nebylo nic vidět, a vložil do svého hlasu všechnu sílu, které byl schopen.

V tom okamžiku se pět lodních délek od plachetnice vynořila z vody druhá okřídlená ryba. Byla menší než ta první, od hlavy k ocasu ne delší než dospělý muž, zato však o hodně rychlejší než první netvor. Šum jejích křídel zněl jako sto zuřivých sršních rojů.

Příšera se vymrštila z vody přímo na Nhoricha. Ten se otočil, vyrazil hrdelní výkřik a znovu zasvištěla čepel meče vzduchem. Krátce zasvítila, když se zaťala do těla ryby, pak to zasyčelo, když se rybí krev dotkla železa, z nějž byl meč ukován. Jediným úderem usekl Nhorich obludě hlavu.

Její žíravá krev vystříkla vysoko vzhůru, ale náhlý poryv větru odvál jedovatou tekutinu pryč do moře, takže tentokrát nezasáhla ani Nhoricha, ani Goriana.

Nhorich se rozhlédl. Oči měl ještě stále hluboce protknuty temnotou. Gorian na tento pohled nezapomene celý svůj život.

Zdálo se, že otec něco hledá. Loďka se houpala, on tu však nadále stál a s mečem v obou rukou pátral po dalších okřídlených netvorech, kteří by mohli buď jeho nebo jeho synka napadnout. Ale i pokud ještě nějaké další bestie ve vodě byly, touha po kořisti už je přešla.

Nhorich si oddechl. „Už je po všem,“ řekl. „Jsou pryč.“

„Pamatuješ, jak nás přepadly ty okřídlené ryby?“ zeptal se Gorian otce o několik let později.

„Jistě.“

„Ty jsi věděl předem, že se ta bestie najednou vynoří z vody?“

Otec se zasmál. „Ano, věděl jsem to chvíli předtím, než se tak stalo.“

„A tomu se dá naučit, když jsi mistrem řádu meče, viď?“

„Ano. Dá se to však naučit jen tehdy, když k tomu máš určité základní nadání. Ale Goriane, teď mi i ty musíš odpovědět na jednu otázku.“

„A na jakou?“

„Vzpomínáš si na tu druhou okřídlenou rybu?“

„Jasně. Ta na tebe zaútočila zezadu.“

„A ty jsi mě varoval ještě dřív, než se vynořila z vody.“

„Jo,“ zamumlal chlapec a jeho pohled byl náhle tak nepřítomný a obrácený do sebe, jak to jindy vídával u otce. „Viděl jsem ji. Ještě dřív, než se tam ocitla.“

Nhorich přikývl a pohladil ho po hlavě. „Byly ti teprve dva roky. To je strašně brzo.“

„Co tím myslíš?“

„Nikdy na ten okamžik nezapomeň. Přesně tenhle moment si občas připomínej a zkus si ho co nejpřesněji vybavit.“

„A proč?“

„Nesmíš zapomenout na žádnou podrobnost.“

„Nezapomenu,“ slíbil Gorian. „Já na to stejně myslím skoro každý den.“

Otec se zhluboka nadechl: „Jednoho dne ti vysvětlím, co to všechno znamenalo.“

„A proč ne teď?“

„Je to moc brzo. Věř mi, nebylo by pro tebe dobré, kdybys věděl víc. Teď ještě ne.“

„Vyprávěj mi o mamince,“ zaprosil Gorian. Bylo mu už deset let a zdaleka o to neprosil poprvé.

„Co ti mám o ní vyprávět – kromě toho, co už víš?“ zeptal se Nhorich. Vousy mu už prošedivěly, ale na plné síle a vitalitě mu to nic neubralo.

Gorian zdědil jeho zelené oči barvy moře a bdělý, velmi pronikavý pohled, který na ostatní často působil tak, jako by je chtěl svýma očima provrtat.

Byl to mezi nimi už takový zavedený rituál: Gorian se ptal na maminku a Nhorich mu vyprávěl vše, co o ní věděl nebo co podle něj Gorian vědět měl, což zřejmě nebylo to samé.

„Je to tak, že její smrt měla něco společného s tím, že jsem se narodil?“

„Kdo to říká?“

„No je to tak?“

„Ne, zemřela přesně rok a den po tvém narození. A znovu říkám ne!!! Obě události spolu souvisejí jen do té míry, do jaké je navzájem ovlivněno vše, co se ve Všehomíru stalo nebo by se mohlo stát – nebo co se v něm ještě stane.“

Všehomír, pomyslel si Gorian. Pojem, který většinou používali příslušníci Řádu Prastaré síly, zatímco kněží Skrytého boha mluvili o Megakosmu, když měli na mysli celistvost veškerých myslitelných míst a možností. To, že Nhorich poměrně často používal pojem Všehomír, prozrazovalo, že kdysi dávno k Řádu Prastaré síly náležel. Způsob myšlení, kterému se tam naučil, se hluboce vtiskl do jeho osobnosti. Možná ještě hlouběji, než si Nhorich sám chtěl přiznat, protože se – v hodnosti mistra meče – s řádem znesvářil a poté se stranil jakéhokoli kontaktu s jeho zástupci.

„Pasoch tvrdí, že smrt mé maminky souvisí s mým narozením,“ prohlásil Gorian, který tentokrát vyžadoval na svou otázku obšírnější odpověď.

Nhorich vzhlédl od předmětu, na kterém pracoval a který podrobil poslední zkoušce, a zdrženlivě se usmál. Tím předmětem byla dýka, kterou Nhorich sám ukul. Vyžádala si týdny práce a Nhorich ji dokončil až vyrytím magického znaku síly. Měla krátkou čepel, ukovanou podle měřítek mistra meče Řádu Prastaré síly. Co do kovářského umění zůstal Nhorich řádu stále věrný, i když s ním jinak přerušil veškeré svazky. Dospěl totiž k poznání, že tento řád mezitím prohnil až do samých základů a poklesl na pouhý nástroj moci vévodů z Laramontu, kteří již po čtyři generace vládli císařské Svaté říši.

Cíl rodu z Laramontu byl nabíledni: zrušit volitelnost císaře a nastolit dědičnou monarchii. A právě členové Řádu Prastaré síly a rovněž kněžstvo Skrytého boha se přes své závažné vzájemné protiklady stali pomocníky při naplňování plánů tohoto šlechtického rodu. Obě organizace opustily své staré ideály, a tím si vysloužily Nhorichovo nejhlubší pohrdání.

„Pasoch je blázen,“ řekl Nhorich a přejížděl dlaní po čepeli dýky. Zdálo se, že alespoň s touto prací je spokojen. Chytil rukojeť a prudkým pohybem zápěstí mrštil dýku přes kovárnu. Ta opsala oblouk a pokračovala v letu, až se nakonec zabodla do napůl otevřené, potutelně rozšklebené a zkřivené tlamy démona plné tesáků, vyřezaného do obrubně dveří.

Dráhu dýky vychýlila Prastará síla, blesklo Gorianovou myslí.

Také tohle patřilo k dovednostem, které museli ovládat příslušníci řádu, když se chtěli ucházet o titul mistra meče. A ať viděl otce toto umění používat kdykoli, nikdy na kdysi zběhnuvším mistrovi meče nespatřil ani záblesk jakékoli námahy, kterou zcela nepochybně takové ovládání Prastaré síly vyžadovalo. Oči mu dokonce ani nepotemněly bezednou černí, znamením hlubokého soustředění, jaké tato zvláštní síla vyžadovala.

Nhorich se spokojeně zasmál. „Dobrý kousek,“ řekl. „Především správné symbolické znaky jsou tím, co se často podceňuje, synu. Naopak jsou důležité a také to, v jakém pořadí jsou vyryty.“ Chvíli mlčel a upřel zrak kamsi do dáli. Gorian tento pohled znal až příliš dobře. Jeho otec se jím přenášel do minulosti. Gorian v těchto chvílích velmi litoval, že ho tam nemůže následovat a že nemůže svým vnitřním pohledem vidět totéž.

Nhorich se obrátil ke Gorianovi: „Co to jen Pasocha napadlo, tvrdit ti takové věci?“

Pasoch byl místním knězem církve Skrytého boha v nedaleké vesnici Twixlum v Thisilském zálivu. Nhorichův dvorec, kde bývalý mistr meče žil v ústraní se svými služebnými a synem, ležel několik mil východně od Twixlu. Z budov dvorce bylo vidět moře a patřilo k němu i vlastní přístavní molo pro malá i střední plavidla, neboť pobřežní cesta vinoucí se podél zálivu od přístavního města Thisie přes Twixlum až k přístavišti převozních lodí v ústí řeky Seg, odkud se dalo pokračovat do vévodství Estrigge, nebyla schůdná po celý rok.

„Říkal to, když jsem byl posledně s loďkou v Twixlu,“ dodal Gorian.

„Už bys neměl chodit do kněžské školy,“ řekl Nhorich a tón jeho řeči potemněl.

„Proč ne? Jsou kněží taky tak zkažení jako Řád Prastaré síly?“

„Přinejmenším stejně,“ potvrdil Nhorich – a tento svůj názor opakoval Gorianovi stále znova. Blíže se ale k synovým zvídavým otázkám nikdy nevyjádřil. Pokaždé zůstal u všeobecného konstatování, že kněží a příslušníci řádu zradili své staré ideály už před dlouhou dobou a že umožňují vždy jen jedné císařské dynastii držet se u moci, místo aby se postavili proti skutečnému nebezpečí, jež Svaté říši hrozilo. Možná, že Nhorich věřil tomu, že jeho syn ještě není schopen pochopit veškerou složitost této situace. Nebo ho možná chtěl ochránit a zamlčoval mu věci, jejichž znalost by ho mohla vystavit nebezpečí. Nhorich něco v tom smyslu opakovaně naznačoval, ale zůstalo jen u těchto náznaků.

Gorian si musel na otci vybojovat, aby mohl navštěvovat kněžskou školu v Twixlu. Bývalý mistr meče byl pramálo nadšený. Nechtěl, aby kněží Skrytého boha ovlivňovali názory a výchovu jeho syna. Řád však žáky také učil naslouchat různým názorům, aniž by padl nějaký všeobecně závazný rozsudek, pokud nebyl nevyhnutelný. Jak by jen mohl Nhorich, jenž si stále hluboce vážil starých ideálů řádu a považoval je za vodítko ve svém vlastním životě, bránit svému synovi, aby se s učením starého kněžstva seznámil, i když jeho pojetí často odporovalo tomu, co považoval za správné?

Školní vyučování probíhalo vždy sedm dní v kuse, jinak by se mnohým nevyplatilo kvůli němu dojíždět z širokého okolí každý den. Děti přespávaly vždy v chrámu, který i v tak malé obci jako Twixlum byl stále ještě největší budovou.

Gorian tam rád poznával vrstevníky z okolí, se kterými by se jinak nikdy nesetkal. Byli to synové a dcery knížat, rytířů a sedláků – v tomto bodě nedělalo kněžstvo Skrytého boha žádné rozdíly. Výuka byla bezplatná a tak kvalitní, že sem své děti rádi posílali dokonce i kupci a rytíři z družiny thisilského vévody, kteří zde v blízkosti měli své dvorce, jen aby je zde naučili číst a psát a pokud možno i základy matematického umění.

„Co přesně řekl Pasoch?“ zeptal se Nhorich ještě jednou, neboť ho poněkud znepokojilo, že místní kněz možná synovi pověděl to, co se Gorian dozvědět neměl. Alespoň ještě teď ne a ne od kněze Skrytého boha!

„Řekl, že toho dne, kdy jsem se narodil, spadl z hvězdné oblohy žhnoucí kámen.“

„To je pravda. A také to není žádné tajemství. Celé okolí si to dodnes pamatuje – zejména ti, co jsou dostatečně staří, aby si to pamatovat mohli.“

„Pasoch řekl, že ten úlomek je prý ulomeným kousíčkem Stínonoše, který zatemňuje slunce a kvůli kterému je po generace každá následující zima krutější, chladnější a delší než ta předešlá.“

„Tohle říká ten kněz?“ zamumlal Nhorich.

„Je to pravda?“ zajímal se Gorian.

Nhorich přikývl. „Ano. Ať už Pasoch tu svou moudrost pobral kdekoliv, protože je to koneckonců jen obyčejný vesnický kněz, o němž není známo, že by se kdy zabýval pozorováním hvězd, musím přece jen připustit, že to, co řekl, je pravda.“

„Ten kousek tmavé skvrny, který nechává vychladnout slunce, má být znamením neštěstí. A já se prý v tomhle znamení narodil.“

„To jsou jen žvásty kněží,“ prohlásil Nhorich.

„A taky říká, že je nutné prolít vlastní krev, aby se zmenšil nebo úplně zastavil vliv toho znamení na budoucnost.“

„To je pověra!“ vzplanul Nhorich, což u něho bylo naprosto nezvyklé. Většinou zůstával bývalý mistr meče velmi klidný. Nikdy nezažil Gorian svého otce jinak, tentokrát však vycítil, že jeho otázky Nhoricha rozrušily. Více, než chlapec tušil. Vůbec ale nechápal proč a už vůbec neměl v úmyslu s vyptáváním přestat. Gorian cítil, že už je velmi blízko toho, aby mu konečně byly objasněny otázky, které dosud zahalovalo tajemství. A i kdyby to mělo být pro jeho otce bolestné, Gorian byl přesvědčen, že tento závoj se musí strhnout jednou provždy.

Pohledy otce a syna se střetly. Dlouho se na sebe jen dívali a poté Nhorich zopakoval to, co již jednou řekl, ovšem zdaleka ne tak přesvědčivě. „Je to pověra z doby, kdy lidé ještě neuctívali Skrytého boha. Rozšířila se mezi kněžími nižšího řádu jako řada jiných pověr, jako zlý vřed, tak zlý, že už se nedal vyříznout, zvlášť když k tomu chyběla dobrá vůle.“

„Ať už je to pověra nebo pravá magie – myslela si maminka, že to tak mohlo být? Věřila, že to, co mi Pasoch řekl, je pravda?“

Nhorich chvíli mlčel. Poté vztáhl ruku, napřáhl ji ve směru dýky, kterou mrštil do chřtánu dřevěné rozšklebené tváře démona, a oči se mu naplnily čistou, neproniknutelnou černí. Dýka se rozechvěla.

Mne nespleteš, pomyslel si Gorian, nejsem už malé dítě, jehož pozornost se dospělí snaží odvrátit od rány, aby tolik nepálila. Už nedovolím, aby se se mnou jednalo jako s dítětem! Rozhodně ne, pokud jde o tuhle věc.

Říkalo se, že někteří mistři řádu dokáží číst ostatním lidem obzvláště intenzivní myšlenky. A nebylo to poprvé, kdy se Gorian ptal sám sebe, zda to jeho otec dokáže u něho. Nejednou si myslel, že tomu tak je. Nejednou si to dokonce přál, ale tu a tam se toho taky bál. Ovšem v téhle chvíli by mu nebylo nic milejšího, než kdyby jeho otec byl s to okamžitě pochopit, co mu právě běží hlavou, a jak důležitá je pro něj otázka, na kterou už konečně chce dostat jednoznačnou odpověď.

„Zemřela maminka, protože věřila, že tím ze mě dokáže sejmout to strašné znamení, ve kterém jsem se narodil?“ zeptal se Gorian a jeho hlas zněl mnohem jasněji a zřetelněji, než by sám od sebe očekával. Málokdy se cítil tak silný a v takovém souznění sám se sebou jako právě teď. Konečně vyslovil otázku, která pro něj byla tak důležitá, a přitom v hloubi svého srdce odpověď už dávno znal.

Dýka se rozechvěla ještě silněji, poté se uvolnila ze chřtánu dřevěného démona, zasvištěla vzduchem, opsala přitom naprosto nevypočitatelnou klikatou křivku a přistála přesně v otevřené dlani někdejšího mistra meče. Znamení na čepeli krátce zaplála a poté potemněla a zezelenala jako rytiny na nádobí nebo příborech, které byly dlouho uskladněny v truhle a nepoužívaly se.

Z Nhorichových očí zmizela čerň. Ještě váhal, ale poté jako by uznal, že další mlčení nemá smysl.

„Ano,“ připustil. „Kenraai – tvá maminka – tomu nesmyslu uvěřila. Nikdy jsem ji nedokázal přesvědčit, že je to jenom proklatá pověra. Odplula bárkou do Twixlu a zeptala se kněze, který zde tehdy působil, na jeho mínění. Jeho slova byla jako jed, který začal účinkovat pomalu, ale jistě, a jednoho dne – rok a den po tvém narození – jsem ji našel na vejčitém kameni na cestě do Thisie. Tam, kde byli před příchodem víry v Skrytého boha starým bohům obětováni lidé. Měla u sebe ostrý nůž a tím si podřezala žíly.“

Gorian stál celý zděšený. Nic z toho, co mu jeho otec právě pověděl, jej ve skutečnosti nepřekvapilo, ale dozvědět se to z jeho vlastních úst, to bylo něco jiného než si sestavit obraz z mnoha jednotlivých kamínků mozaiky zcela sám. Obraz, který měl ke všemu na rozhodujících místech nadále ještě několik mezer.

Gorian chtěl něco říct, ale hrdlo se mu sevřelo.

Potom ze sebe konečně vyrazil: „Chtěl bych tě o něco poprosit.“

„A o co?“

„Slyšel jsem, že mistři řádu dokážou přenášet dotykem vzpomínky tak, že se do nich může dostat i někdo jiný, jako by byly jeho vlastní.“

Nhorich se zachmuřil. Na čele se mu opět objevila charakteristická hluboká rýha. Nesouhlasně potřásl hlavou: „Ne, Goriane. To ne. O všechno mě můžeš požádat, ale o tohle ne.“

„Chtěl bych ji vidět,“ řekl Gorian. „Chtěl bych s tebou zažít chvíli, kdys ji našel u toho vejčitého kamene.“

Ale Nhorich znovu potřásl hlavou, tentokrát mnohem rozhodněji. „To nepřichází v úvahu!“

Gorian chtěl ještě něco říct. Ale ústa otevřel jenom napůl a pouze prudce vydechl. Náhle totiž pochopil pravý důvod toho, proč mu Nhorich odpírá splnění této prosby. Předtím si myslel, že to byl jen ohled a snaha otce ochránit své dítě. Ale bylo v tom ještě něco jiného. Něco, co hrálo mnohem větší roli.

Zdá se, že i pro něj samotného je ta vzpomínka příliš silná, uvědomil si Gorian.

„Neměl bys zkoušet číst myšlenky,“ varoval jej Nhorich. „Nezkoušej to bez odpovídajícího vzdělání, které tě ochrání před nechtěnými následky.“

Gorian zrudl a bezděčně polkl.

Nhorich mu podal dýku. „Ta je pro tebe,“ prohlásil. „Ukážu ti, jak se s ní zachází. Máš v sobě velice silnou Prastarou sílu – a je na čase, aby ses začal vzdělávat ve speciální části tohoto umění, i když na Ordensburgu ještě nikdy nikoho v tvém věku nepřijali a pár vlivných chytráků si tam myslí, že dokonce ani šestnáct let není ještě zralý věk k tomu, aby si někdo osvojil umění mistra řádu.“

2 Stíny

V dalších měsících se Gorian snažil naučit házet dýku tak, jak to uměl jeho otec. Sice se mu s vynaložením vůle dařilo ovlivnit její letovou dráhu, přesto se ho zmocňovala čím dál tím větší nespokojenost, neboť cítil, jak příliš je vzdálen umění skutečně ovládat Prastarou sílu.

„Máš nadání, Goriane. A když budeš mít i dost vůle, podaří se ti ovládnout i Prastarou sílu,“ řekl Nhorich, když cvičili na louce nedaleko dvorce. Za cíl sloužil Gorianovi starý pařez. Tady venku ohrožoval v nejhorším případě jen sám sebe a ne některého z čeledínů nebo nějaké zvíře.

„Kněží říkají, že magie je dar od boha, který člověk buď dostane, nebo ne, a nemusí o to nijak usilovat,“ řekl Gorian.

Nhorich se zasmál. „Inu, vidím, že v té klášterní škole ve Twixlu jsou opravdu přesvědčiví!“ Zavrtěl hlavou. „Ne, Goriane, v tom se názory řádu a kněží naprosto liší. Podle názoru řádu není magie darem od boha, ale schopností, které je nutno se naučit a rozvíjet a ke které člověk potřebuje talent. A ten talent máš – a všechno ostatní závisí na tobě samotném, na nikom jiném.“

„Až mi bude šestnáct a náhončí řádu potáhnou zemí a budou hledat novice – dovolíš, abych se vzdělával na Ordensburgu?“

Nhorich se odmlčel. „Do té doby je ještě daleko.“

„A kdyby ten den byl dneska?“ dožadoval se Gorian jasné odpovědi.

Nhorich zaváhal. „Ty víš, že jsem z řádu odešel ve zlém a složil svou hodnost mistra meče. Podívej se k obloze. Stínonoš rok od roku zastiňuje větší část slunce. Už se tak děje několik generací a v každém roce se naše žně zhoršují, počasí je chladnější a nevypočitatelnější a nahoře na severu sedí ve svém studeném paláci Morygor, Pán mrazivé pevnosti, a svou zvrácenou magií namířenou vůči všemu živému se snaží dále rozšiřovat svou říši věčné zimy. Vesmírnou branou vpustil do našeho světa bohy mrazu a učinil z nich své služebníky. Děsivé hordy jeho hrůzostrašných válečníků připojují k říši svého pána stále nová území. Už před lety si pokořili téměř celý Torheim a severní části Orxanie. Těch několik uprchlíků, kteří se dostali až na jih, vypráví o otřesných věcech, které se tam děly. Každý ví, že je jen otázkou času, než tato říše, které vládne chladná magie nemrtvého čaroděje, ohrozí i Svatou říši – ale myslíš, že se v řádu pokusili o nějaké zabezpečení? Úlohou řádu je chránit říši. Namísto toho jeho představení spřádají intriky a kupují si hlasy vévodů, aby se již počtvrté dostal na císařský trůn vévoda z rodu Laramontů – Corach IV. A císaře podporují jen proto, že to dělají i biskup atrantský a jeho kněží Skrytého boha, a bojí se, že si jinak nezachovají dost politického vlivu.“ Nhorich pohrdavě máchl rukou. „A vůbec nikdo nemyslí na nebezpečí, které se k nám blíží a kterému se nemáme jak postavit.“

„A co magie mistra řádu?“

„Ta nepostačuje a nezastaví rozšiřování Mrazivé říše. Pán mrazivé pevnosti dokáže zjevně sám pohnout souhvězdími, tak mocný už je. Zdá se, že Morygor znovu objevil dávnou hvězdnou magii Kaladranu, na kterou se už sotva věřilo, jako by šlo jen o ságu – nebo přivedl Vesmírnou branou kromě bohů ledu ještě mnohem mocnější pomocníky.“

Nhorich napřáhl dlaň. Dýka s magickými znaky, která dosud vězela v koženém pouzdře na Gorianově pásku, se z něho vydrala ven a přistála v Nhorichově pravé ruce.

Nhorich podržel dýku synovi před očima. „Tato dýka je výjimečná nejenom kvůli vyrytým znakům Prastaré síly, ale i kvůli kovu. Tu noc, kdy ses narodil a z nebes spadl žhnoucí úlomek, ukul jsem z něj dva meče…“

„Stínomor a Astrokord,“ zamumlal Gorian. Ten příběh znal, ale oba meče ještě nikdy na vlastní oči nespatřil. Jak mu otec pověděl, měly to být zbraně určené pro mimořádné bitvy. Zbraně, které u nepřátel dokážou vzbudit nejenom strach, ale také touhu vlastnit je. A ve špatných rukou by prý byly nebezpečné – proto je Nhorich uschoval na místě, které nikdy nikomu neprozradil.

„Ta dýka je ukuta ze zbývající části tohoto zvláštního kovu. Obsahuje temnou moc Stínonoše a já jsem z ní nejprve musel větší část té moci vypudit. Mohlo jí tam zůstat jen tolik, aby ji člověk dokázal ovládnout, ne aby si jej zotročila. A v dýce je ukryto té síly mnohem méně než v mečích, protože jsem její slitinu smísil jinak. Pro tebe je však dobrou možností k cvičení, protože když zvládneš dýku, jednoho dne budeš natolik silný, abys mohl ovládat i Astrokord nebo Stínomor.“

Podal mu dýku zpátky. Gorian ji pozoroval se smíšenými pocity úleku a hlubokého zájmu. „Takže se v téhle zbrani opravdu skrývá síla temnoty,“ prohlásil. „Já jsem to cítil, už když jsem ji uviděl poprvé, ale nedokázal jsem si to vysvětlit.“

„Temnota k boji proti temnotě, tak jako se oheň zdolává ohněm. Je to ten jediný účinný prostředek. A až se jednou hordy vládce ledu Morygora zmocní i této země, přinejmenším se jeho biřicům nepostavíš beze zbraně.“

Gorian se podíval otci do očí a pak prohlásil: „Ještě jsi neodpověděl na mou otázku. Co se stane, až mi bude šestnáct – až budu dost starý na to, abych se začal vzdělávat v řádu?“

„Budeš se muset rozhodnout sám,“ prohlásil Nhorich. „Já ti bránit ve vstupu do řádu nebudu, ale musím tě varovat, protože řád je už dávno prolezlý špiony Morygora.“

„A to byl taky důvod, proč ses od něj odvrátil?“

„Ano. Pokud se k řádu připojíš, budeš muset počítat se zradou a s tím, že budeš možná sloužit tomu špatnému, aniž bys to tušil. A to jsem v žádném případě nechtěl – i když mi mnozí vyčítali, že jsem tím zradil řád, císařství a své ideály. Ale ono je tomu právě naopak. Já jsem tomu všemu zůstal věrnější než mnozí z těch, kteří to o sobě tvrdí.“ Pokynul chlapci. „Ve tvém věku by tě žádný mistr řádu nevzdělával – ale já ano, Goriane. Než ti bude šestnáct, je ještě čas a kdo ví, co všechno se do té doby stane. Budu tě vzdělávat a potom se rozhodneš sám – pokud se do té doby všechno nezmění natolik, že nad svými dnešními názory budeme jen kroutit udiveně hlavou.“

Gorian si vzpomněl na onen okamžik, kdy se probudil v bárce. Na první chvíle svého života, na které se dokázal upamatovat. Vždy, když potřeboval sílu, si tyto chvíle připomněl – také tehdy, když se snažil soustředit na Prastarou sílu, kterou v sobě cítil stále více. Tolik z té síly v něm dřímalo, on však pořád nebyl schopen ovládnout ji a použít. V tomto ohledu byl skutečně teprve na samém začátku.

Avšak tenkrát, v té chvíli, kdy předem vytušil, že se za zády jeho otce vynoří okřídlená ryba, byl na tu sílu napojen a byl s ní zajedno, aniž by vůbec věděl, odkud ta síla vlastně pochází nebo jak se jí říká. Okřídlené ryby… Později se dozvěděl, že jejich přítomnost v Thisilském zálivu byla jedním ze znamení ohlašujících budoucí pohromu. Tyto bestie se totiž běžně zdržovaly pouze ve vodách mezi Eisrigge a ostrovy Kaladranu. To, že táhly za kořistí tak daleko na jih, mohlo znamenat jen tolik, že byly vyhnány ze svého původního loviště. A kromě toho to dokazovalo, že jižní vody moře na Východní polokouli mezitím i v létě vychladly natolik, že se v nich tyto nestvůry cítily dobře.

„Soustřeď svou sílu, Goriane,“ uslyšel otcův hlas, vytrácející se vzápětí do ztracena. Zaslechl už jen, jak říká: „… A zavři oči, protože to, co ukazují, zbytečně rozptyluje pozornost tak mladého nováčka.“

Jen na okamžik si uvědomil, jak absurdně slova jeho otce vlastně znějí. Poslechl však jeho pokyn, zavřel oči a hodil dýku. Ta opsala oblouk, nejprve daleko dopředu, potom se proti všem přírodním zákonům v letu náhle otočila a vyřítila se na pařez, do něhož se zasekla, celá se chvějíc.

Gorian to svým vnitřním smyslem viděl a ještě než opět otevřel oči, věděl přesně, kam dýka do zetlelého dřeva pronikla.

Srdce se mu rozbušilo. Netušil, že mu na chvilku naprosto zčernaly oči. Cítil jen sílu, která jím proudila. Byla to tatáž síla, která jej naplnila už v druhém roce jeho života. Už tehdy ji cítil, aniž by tušil, že existuje.

„To bylo dobré,“ řekl Nhorich. „Pro začátek.“

Přitáhly tmavé mraky a o něco později zahřmělo a začaly padat kroupy. Gorian a jeho otec se vraceli ke dvorci, ale než k němu došli, počasí se znovu změnilo a začalo sněžit.

„Rozmar přírody,“ zaslechl Gorian hlas správce dvora. Byl u přístaviště bárek, když se počasí náhle proměnilo. Teď běžel celý promočený k hlavní budově jako všichni ostatní.

„Ne, to není rozmar přírody,“ zamumlal Nhorich pochmurně. „To je rozmar zlé magie!“

Mezi čeledíny a děvečkami, kteří utekli z okolních polí a luk nebo z pastvin koní a uchýlili se do vstupní haly hlavní budovy, bylo i několik zvířecích lidí z Orxanie a jeden statný gnóm ze Země Adhů. A bylo tu i několik čeledínů a děveček, kteří sice do určité míry ovládali thisilské nářečí jazyka Svaté říše, ale mezi sebou dávali přednost torheimštině. Všichni patřili k těm mnohým stvořením, která během půldruhého století opustila své země poté, co jejich severní provincie padly za oběť mrazivé Morygorově říši a životní podmínky v dosud nezávislých oblastech se velice zhoršily.

„Tak teď to začíná i tady,“ zavrčel jeden z Orxanů, jménem Gaerth, jehož hlas připomínal dunění vzdáleného hromu. Každého muže ze Svaté říše převyšoval nejméně o polovinu, paže měl silnější než jejich stehna, jeho ruce připomínaly tlapy šavlozubého lva, který se potloukal v lesích Estrigge a jižní Thisilie, a zuby vyčnívající z jeho úst byly delší než dýka na Gorianovu opasku. „Když byl můj otec mladý, bývalo v Orxanii ještě tři měsíce pravé léto. Rostlo obilí a dost trávy, aby se dal chovat dobytek a ovce. Dneska už je to možné jenom na pobřeží a také tady je to čím dál tím horší.“

„Když říkáš dneska, myslíš tím asi tak před třemi roky,“ vpadl mu do řeči Adh. Jmenoval se Beliak a nebyl větší než Gorian v deseti letech, zato téměř tak široký jako dlouhý. I když byl mnohem menší než Orxan, co do síly za ním nezůstával nijak pozadu, což prokázal v divoké rvačce, kterou pán dvorce byl s to ukončit jen s použitím magie Prastaré síly. Avšak od té doby, co si mezi sebou vyjasnili poměr svých sil, rozuměli si dobře, což bylo dost neobvyklé, protože Adhové a Orxané byli tradičně nepřáteli. Beliak si dokonce mohl dovolit přátelsky šťouchnout Orxana do boku, aniž by mu to Orxan okamžitě ranou své tlapy vrátil. „Tři roky – tak dlouho už jsi přece tady a já nevím nic o tom, že bys mezitím odcestoval do své bezútěšné vlasti.“

Orxanův obličej, který už sám od sebe nevypadal právě přátelsky, se zachmuřil.

„Bezútěšná – to je opravdu to pravé slovo. A já se neodvažuji ani pomyslet na to, jak se mezitím země mých předků asi změnila. Ani mi není útěchou, že to v mnoha krajích Země Adhů asi nevypadá líp.“

„Je to ještě mnohem horší,“ zamumlal Beliak. „A možná tě potěší, že podle mě už v blízké budoucnosti Země Adhů ani nebude existovat.“

„A proč by neměli Adhové existovat?“ skočil jim do řeči Gorian, který si s oběma dobře rozuměl.

Beliak k němu obrátil svou širokou hlavu s rozpláclým nosem. Husté přistřižené vousy se mu ježily téměř až k široce vypouklým očím. „Protože my Adhové se rozmnožujeme jinak než většina ostatních bytostí.“

„Říká se, že vyrůstáte ze země,“ řekl Gorian.

„Ale jen v letních měsících, když nemrzne. A co sahá paměť Adhů, ty už byly v mé vlasti vzácné. A mezitím už přinejmenším severně od Adhanských hor nebyl ročně ani jediný den bez mrazu. Země totiž neroztává natolik, aby ze svých zdrojů nechala růst takové bytosti jako jsem já.“

Venku zahřmělo a spustilo se nové krupobití. Bouřlivý vítr kvílel kolem budov dvorce a rachotil v okenicích. Ledový vítr, od kterého i uvnitř zábly nohy.

Gorian sebou trhl.

Něco přichází!

Tento nenadálý pocit se přitom nedal ničím odůvodnit, bylo to jen neurčité tušení, kterým si však Gorian byl na okamžik naprosto jistý.

Trvalo stěží déle než dvojí zabušení srdce, a potom tento pocit odezněl. A Gorian se sám sebe ptal, zda to, co právě tolik vzburcovalo jeho pozornost, nebyl jen přelud.

Tu noc se Gorian probudil z neklidného spánku. Nepopsatelně se ochladilo. V zimě se sice i přes Thisilii stále častěji přeháněly divoké ledové bouře, o kterých staří říkali, že nic takového dříve neexistovalo, jenže teď přece uplynulo jen několik týdnů od letního slunovratu.

Gorian se zvedl z postele. Cítil cosi podobného jako tehdy v onen moment krátce před vynořením okřídlené ryby. Neurčitý pocit ohrožení a nebezpečí.

Něco se stane, to mu najednou bylo úplně jasné. Neměl však nejmenší tušení, co by to mohlo být.

Přistoupil k oknu, jehož sklo rozkvetlo ledovými květy. Hlavní budova Nhorichova dvorce byla jednou z mála budov v krajině Twixlu, jejíž okna byla úplně zasklena, nebyla z alabastru ani pouze zakryta látkou. Nhorich se zasklívání naučil jako mladík na cestách po Západní říši, kde byla dovednost opatřit okna sklem mnohem rozšířenější než zde. Když se pak počasí postupně zhoršovalo a chladlo, především v severních oblastech Svaté říše přibývalo majitelů domů, kteří svá okna zasklívali a utěsňovali je živicí. K podobným rozmarům přírody, jaký Gorian zažil tohoto dne, docházelo totiž stále častěji.

Adh a Orxan o tom mluvili již delší dobu, stejné řeči však vedly už i obchodníci z Ameeru nebo dokonce z Mittlingerských ostrovů, když jejich lodi kotvily v přístavu Twixlum. Gorian takovéto zprávy slýchal, když šel do školy a měl příležitost projít se po přístavu. Námořníci si stále častěji stěžovali na okřídlené ryby, které se staly skutečným trápením pro plavbu po moři, a také na ledovce, z nichž mnohé údajně připluly až k ostrovům vévodství Trojzemí.

Gorian se poškrábal na krku a podíval se z okna. Budovy byly bílé, stejně jako okolní pole a louky. Mezitím přestalo sněžit a v dáli nad mořem šedým jako rubáš svítil bledý měsíc.

Vtom Gorian zaslechl pronikavé zaržání a trhl sebou. Nejprve si myslel, že uslyšel zařehtat některého z koní ve stáji, který promrzl z chladného větru stejně tak jako lidé, Orxané a Adhové, i když o Adzích se říkalo, že jsou vůči chladu citliví jenom při svém vzniku. Pak ale postřehl klapot kopyt. Přitom mu bylo jasné, že ani jedno ve skutečnosti neslyšel, přinejmenším ne ušima. Tyto zvuky existovaly jenom v jeho hlavě, jako neodbytné myšlenky, které se prostě nedaly zaplašit.

Table of Contents

1 Znamení

2 Stíny