Přeložili

Hana a Martin Sichingerovi

Copyright © Tom Hinshelswood 2012

Translation © Hana a Martin Sichingerovi 2012

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-361-2 (papírová kniha)

ISBN 978-80-7359-973-7 (e-pub)

ISBN 978-80-7359-954-6 (PDF pro čtečky)

ISBN 978-80-7359-936-2 (mobi)

ISBN 978-80-7359-918-8 (PDF)

Tato kniha je fikce. Veškeré postavy, lokality a děje vylíčené

v tomto románu jsou dílem autorovy fantazie.

Veškerá podobnost se skutečnými osobami, ať už žijícími,

či zesnulými, místy a událostmi je čistě náhodná...

Michaelovi,

bratru a příteli

01

Bukurešť, Rumunsko

Bylo to dobré ráno na zabíjení. Slunce zahalila neproniknutelná šedá mračna a město pod nimi potemnělo a ztichlo. Bylo chladno. Přesně tak to měl rád. Šel uvolněným krokem, beze spěchu, protože věděl, že má dost času. Začalo jemně mrholit. Ano, mimořádně dobré ráno na zabíjení.

Ulicí před ním se zvolna sunul popelářský vůz, výstražné majáčky oranžově blikaly a stěrače klouzaly tam a zpátky, aby setřely jemný déšť. Za vozem se ploužili popeláři s rukama schovanýma v podpaží a čekali, až vůz dojede k další haldě pytlů s odpadky na chodníku, a mezitím spolu klábosili a vtipkovali.

Vytrhl je ze zábavy, když je míjel ve vířícím oblaku kondenzovaných výfukových plynů, které se srážely v chladném vzduchu. Cítil, jak na něho na těch několik krátkých vteřin, kdy se před nimi zjevil a hned zase zmizel, upřeli oči.

Nebylo na něm skoro nic, co by je mohlo upoutat. Byl elegantně oblečený – dlouhý vlněný kabát přes tmavošedý oblek, černé kožené rukavice, klasické kožené polobotky se silnými podrážkami. V levé ruce nesl kovový kufřík. Černé vlasy měl zastřižené nakrátko, vousy dokonale oholené. Navzdory chladu měl svrchník zapnutý pouze na dva ze čtyř knoflíků. Museli usoudit, že je jen obchodník, byznysmen na cestě do práce. Svým způsobem vlastně obchodníkem byl, ale pochyboval,že by dokázali uhodnout povahu jeho nezvyklé profese.

V ulici za ním zadrnčela popelnice. Krátce se ohlédl přes rameno a viděl, jak se černé pytle vysypaly na asfalt a roztrhly. Popeláři začali nadávat a rychle se pustili do sbírání odpadků, než je vítr roznese všude po okolí.

Po chvíli obchodník došel k většímu obytnému domu. Byl o několik pater vyšší než okolní budovy. Z fádních hnědých zdí trčely balkony a satelitní talíře. Vystoupal půl tuctu schodů ke vstupním dveřím, ale dával pozor, aby to nevypadalo, že spěchá. Odemkl si teprve den starým klíčem a vešel dovnitř.

Byly tu dva výtahy, ale on si vybral schody a dvaadvacet pater až do nejvyššího poschodí zvládl pěšky. V cíli své cesty měl jen nepatrně zrychlený dech.

Chodba za dveřmi vedoucími ze schodiště byla dlouhá a jednotvárná. V pravidelných rozestupech ji lemovaly dveře s čísly a kukátky. Podlahu pokrývalo špinavé linoleum. Barva na stěnách byla vybledlá a oprýskaná. Chladný vzduch čpěl silným čisticím prostředkem. Někde tiše plakalo mimino.

Na konci, kde se chodba křížila s jinou, našel dveře označené nápisem Údržba. Položil kufřík na zem a z kapsy vyndal maličkou kostku másla, kterou si vzal v nedaleké kantýně. Rozbalil ji a opatrně namazal dveřní panty. Prázdný obal vrátil zpět do stejné kapsy.

Z vnitřní strany kabátu vyndal dva kovové nástroje: napínák na otevírání zámků a tenký, zakřivený šperhák. Zámek byl o dost lepší, než bývá běžné, ale obchodník ho odemkl za méně než šedesát vteřin.

Dveře za ním se otevřely.

Ukryl nástroje na překonávání zámků do kapsy. Někdo pronesl cosi chraplavě znějící rumunštinou. Muž s kufříkem mluvil několika jazyky, ale tímhle ne. Chvilku zůstal stát tváří ke dveřím pro případ, že by ten člověk mluvil k někomu v některém z bytů. Nepatrná šance, ale co kdyby přece jen.

Hlas se ozval znovu. Stejná hrdelní slova, jen tentokrát hlasitější a netrpělivější. Byznysmen, zády stále ještě natočený k člověku, který na něho mluvil, sáhl pravou rukou do kapsy kabátu. Když ji zase vytáhl, spustil ji ke stehnu tak, aby na ni ten druhý neviděl. Otočil se doleva, bokem k příchozímu, ale hlavu držel mírně předkloněnou, aby jeho oči zůstaly ve stínu.

Otylý chlapík s několikadenním strništěm na tváři se opíral zvenku o dveře, masité prsty položené na bílém rámu. Z tučných rtů mu visela cigareta. Přejel muže s kufříkem pohledem odshora dolů a třesoucí se rukou vyndal cigaretu z úst. Z jejího konce odpadl popel na linoleum.

Zakymácel se, když znovu promluvil, pomalu a zastřeně. Takže opilec. Žádná hrozba.

Obchodník si ho přestal všímat, zvedl svůj kufřík a vy-dal se do přilehlé chodby, aby od ožraly odešel dřív, než spustí povyk. Když za tím chlapem hlasitě bouchly dveře, zastavil se a potichu se vrátil po svých stopách, nakoukl za roh, a když nikoho nespatřil, vrátil Berettu 92F ráže devět milimetrů pod kabát. Palcem zajistil pojistku.

Údržbářská místnost za dveřmi se utápěla v dokonalé temnotě. Někde kapala voda. Obchodník rozsvítil tenkou baterku. Úzký kužel světla ozářil okolí – holé cihlové zdi, trubky, krabice a kovový žebřík připevněný k jedné ze stěn. Přešel místnost a začal po žebříku stoupat. Jeho boty nevydávaly na kovových příčkách žádný zvuk. Zrezivělé dveře vedoucí na střechu zajišťoval visací zámek. Odemknout ho bylo jen o málo těžší než zdolat ten předchozí.

Otevřel a do tváře a každého nezakrytého místa na těle ho udeřil ledový vichr. Po několika vteřinách, když se tlak mezi střechou a místností se žebříkem vyrovnal, se vítr trochu utišil. Přikrčil se, aby zmenšil svůj obrys proti obloze, a přešel po střeše k jejímu západnímu okraji. Vítr na severu rozehnal mračna a město ozářily paprsky vycházejícího slunce. Před ním se prostírala pomalu se probouzející Bukurešť. Mimořádně krásné město, pokud pominul současnou výstavbu. Byl tu na návštěvě poprvé a doufal, že ho sem práce zase brzy zavede.

Obrátil pozornost ke kufříku, odemkl ho a odklopil víko dokořán. Silná vrstva pěnové gumy uvnitř chránila rozebranou odstřelovací pušku Heckler & Koch MSG-90. Nejprve vyňal hlaveň a připevnil ji k tělu pušky. Pak nasadil na místo zaměřovací dalekohled Hensoldt, pažbu a nakonec schránkový zásobník na dvacet nábojů. Rozložil dvojnožku a zbraň umístil na nízkou střešní zídku.

Dalekohledem viděl město desetkrát zvětšené – budovy, auta, lidi. Jen tak pro zábavu namířil vlasový kříž na hlavu mladé ženy a sledoval, jak upíjí svou ranní kávu. Snažil se předvídat její pohyby, aby kříž udržel stále na místě. Vešla pod větve stromů a ztratila se. Netušíš, jaké jsi měla štěstí, pomyslel si a po rtech mu přeběhl jinak vzácný úsměv. Oddálil oko od okuláru, posunul pušku a znovu pohlédl do dalekohledu.

Tentokrát se díval na vchod hotelu Grand Plaza na třídě Dorobanţilor. Moderní průčelí osmnáctipatrové budovy pokrývaly sklo a nerezová ocel, takže budova působila mohutně i elegantně zároveň. Obchodník během svých cest po zeměkouli už několikrát bydlel v hotelích řetězce Howarda Johnsona, ale v tomhle zdejším zatím ne. Pomyslel si, že pokud tato Grand Plaza dosahuje stejně vysokého standardu jako ostatní hotely z franšízy, cíl si užívá příjemný pobyt. A je jen správné, dodal v duchu, že se odsouzený před ranní popravou dobře vyspí.

Muž s puškou vytáhl z kufříku laserový dálkoměr a namířil jeho paprsek na hotelový vchod. Zjistil, že leží přesně pět set padesát dva metrů odsud. Přijatelná vzdálenost, která se od jeho odhadu lišila jen o pět a půl metru. Pootočil kotoučkem elevace, aby nastavil správnou vzdálenost a úhel.

Před hotelovým vchodem se objevil poslíček s poďobaným obličejem a zkaženými zuby, které odhalil při zívání. Kousek od něho se ve větru třepetala zářivě červená stužka přivázaná k pouliční lampě. Muž s puškou ji chvíli sledoval a vypočítával rychlost větru. Tři, možná tři a čtvrt kilometru za hodinu. Nastavil u Hensoldtu stranovou korekci a přemýšlel, jak dlouho potrvá, než někomu dojde účel oné zdánlivě nevinné stuhy. Možná nikdy nikomu.

Pootočil zaměřovacím kolečkem a zmenšil přiblížení, aby viděl hotel v širším zorném poli. V okolí se pohybovalo několik dalších lidí. Nějací chodci, hotelový host, ale žádný dav. To bylo dobře. Byl skvělý střelec, ale na zabití měl jen několik vteřin, a potřeboval proto dobrý, ničím nezakrytý výhled. Výčitkami svědomí, kdyby zastřelil někoho, kdo by měl tu smůlu, že by se připletl mezi kulku a jeho skutečný cíl, by netrpěl, jenže něco takového může cíl varovat před blížící se smrtí, a kdyby se v panice nezhroutil poskytnout mu výhodu a příležitost uniknout.

Muž s puškou zkontroloval na hodinkách čas. Pokud byl časový rozpis, který obsahovala dodaná složka s informacemi, přesný, měl by se dnešní nešťastník brzy objevit. Neměl důvod pochybovat o informacích, které mu klient poskytl.

Znovu upravil dalekohled. Teď viděl průčelí jediné věže hotelu v celé jeho šíři a dvě třetiny jeho výšky. Od oken ve třech nejvyšších poschodích se odráželo vycházející slunce.

Déšť ustal, když na příjezdovou cestu k hotelu zahnula z ulice limuzína a zastavila před hlavním vchodem. Vystoupil z ní ramenatý běloch oblečený v béžovém kabátě a tmavých džínách a svižnými pohyby bodyguarda vyběhl po schodech nahoru. Otočil hlavou ze strany na stranu, rychle a efektivně, pohledem zaregistroval nejbližší osoby, odhadl, zda nepředstavují hrozbu, a došelk závěru, že je vše v pořádku.

Muž s puškou cítil, jak se mu s nachylujícím se časem zrychluje srdeční tep. Zhluboka se nadechl, aby se puls nezrychlil příliš a negativně ho neovlivnil. Čekal.

Po minutě se bodyguard objevil znovu a zaujal postavení uprostřed schodiště. Rozhlédl se, než dal gestem pokyn za sebe k hlavnímu vchodu. Za pár vteřin se cíl objeví. Podle složky cíl – Ukrajinec – obvykle cestuje s několika tělesnými strážci, kteří pochopitelně bydlí ve stejném hotelu. Všichni jsou bývalí vojáci nebo členové jednotek výzvědných služeb, kteří by neváhali Ukrajince obklopit a jinak jednoduchý výstřel zkomplikovat.

Střelec si jako zbraň vybral MSG-9, protože s poloautomatem mohl vypálit několikrát v průběhu pár vteřin. Celoplášťové střely 7.62 x 52 milimetrů měly dostatečnou průbojnost, aby prošly lidským tělem a zabily i toho, kdo stojí za ním. Tyhle konkrétní náboje pak obsahovaly navíc ještě wolframový penetrátor, protože cíl a jeho ochránci pravděpodobně budou mít neprůstřelné vesty. I kdyby tak Ukrajince kryla hradba těl dvou mužů chráněných neprůstřelnou vestou, stejně by zemřel.

Než stihl byznysmen zaostřit a připravit se na výstřel, zaujal jeho pozornost nepatrný světelný záblesk z okna ve třináctém patře hotelu. Rychle zvedl hlaveň MSG-9, aby puškohledem zkontroloval, odkud to zablesknutí přišelo. Obával se, že si možná nějaký host chce prohlédnout město dalekohledem. Z vyvýšené pozice by ho tam snadno mohl náhodou zahlédnout. Kdyby tomu tak opravdu bylo, musel by na kontrakt okamžitě zapomenout a rychle utéct. Nemělo smysl úkol dokončit a zabíjet, kdyby ho potom chytla policie.

Jakmile se záměrný kříž ustálil na okně, od kterého se odrazilo světlo, nastavil větší přiblížení a zjistil, že zdrojem záblesku nebyl odraz slunečního paprsku od čoček dalekohledu, ale od puškohledu stejného, jako měl on sám.

Blesknutí hlavně s tlumičem proměnilo byznysmenovo překvapení na dvě třetiny sekundy ve zděšení – jenom tak dlouho totiž trvalo, než kulka zasáhla jeho hlavu.

Ve vzduchu zavířila růžová mlha.

02

Viktor se díval, jak padající tělo mizí ze zorného pole a odtáhl oko od puškohledu dřív, než zarachocení výstřelu stihlo úplně doznít. Dlouhý tlumič pušky zdusil hluk exploze v hlavni, ale s třeskem vznikajícím ve chvíli, kdy náboj překročí rychlost zvuku, si poradit nemohl. Člověk s normálním sluchem tak sice mohl prásknutí výstřelu slyšet, ale pokud by neviděl doprovodný záblesk, téměř jistě by nedokázal zjistit, co to bylo. Subsonická munice by hluk z větší části ztlumila, ale v Bukurešti bylo větrno a na vzdálenost pěti set padesáti metrů Viktor přesnosti pomalejších střel nedůvěřoval.

Okno hotelového pokoje nešlo pro jeho záměry dostatečně otevřít, proto musel skleněnou tabuli vyšroubovat. V místnosti byla tím pádem zima, ale průvan pomohl vyvětrat pach střelného prachu. Kdyby střílel s tlumičem vysunutým ven z okna, zápachu by zamezil také, ale to by se zase mohl prozradit. Tak pracují jenom amatéři.

Rychle, ale ne ukvapeně Viktor odšrouboval tlumič z hlavně pušky a zbraň rozebral. Uložil jednotlivé části zpět do pěnové gumy v koženém kufříku. Celý proces netrval ani patnáct vteřin. Za pomoci kapesníku sesbíral z podlahy mosazné nábojnice a schoval je do kapsy. Potom židli s područkami, na které seděl, odsunul od okna na její původní místo v rohu. Chodidlem zahladil důlky v koberci, které pod oknem zanechaly její nohy.

Našrouboval okenní tabuli zpátky na místo a kouskem jemného smirkového papíru ohladil hlavičky šroubů. Rozhlédl se po pokoji, aby se ujistil, že po sobě nezanechal žádné stopy. Pokoj byl moderní, čistý a útulný. Neutrální barvy. Spousta nerezové oceli a světlého dřeva. Neosobní výzdoba, která však ničím neurážela. Nevšiml si ničeho, s čím by si měl dělat starosti. Postel a koupelnu nepoužil, ani nepustil vodu z kohoutku. Pokoj byl místem akce, nic víc, a přestože dalo práci odolat vábení jemného přízového povlečení, vyzkoušení jeho pohodlí za to riziko nestálo. Spát na místě, kde plnil kontrakt, zkrátka neodpovídalo Viktorovým profesionálním mravům.

Došel k závěru, že zde nezanechal žádné důkazy, které by ho později mohly s tímhle místem spojit. Spokojen uložil kožený kufřík do velkého kufru, zaklapl ho a vyšel z místnosti. Tep měl dva údery nad normálem. S otisky prstů si nemusel dělat starosti, protože jeho dlaně kryla vrstva silikonového roztoku, která potu i mazu z pokožky nedovolovala zanechat otisky na ničem, čeho se dotkl.

Zamířil ke schodišti, aby se vyhnul bezpečnostním kamerám u výtahu, a sešel do prvního patra. Hotelovou halou procházel s hlavou mírně skloněnou, aby kamery zabíraly jen jeho čelo a vlasy, a rozruchu kolem si nevšímal.

Poblíž vchodu vzrušeně hovořil vysoký ramenatý muž v béžovém kabátě a džínách s podobně stavěným starším člověkem. Oba vypadali jako Východoevropané, Slované – Rusové, možná Ukrajinci. Staršímu bylo hodně přes čtyřicet, na sobě měl kvalitní černý oblek s úzkým proužkem, dokonale střižený na jeho rozložitou svalnatou postavu. Byl hladce oholený a nakrátko sestřižené vlasy mu na spáncích šedivěly. Stál k Viktorovi natočený levým bokem, takže roztřepená linie zjizvené tkáně pod jeho uchem byla jasně viditelná. Chyběl mu ušní lalůček.

Dva Slovany obklopovali další čtyři muži. Samí Východoevropané se světlou pokožkou, všichni v tmavých oblecích, svalnatí, ale ne přehnaně, s držením těla bývalých špičkových vojáků. Vytvářeli taktickou clonu kolem ramenatého chlapíka v béžovém svrchníku a staršího muže v proužkovaném obleku. Každý hleděl jiným směrem – jejich zorná pole se překrývala, ruce, kterými stříleli, drželi zdvižené k hrudi, byli ve střehu, dobří, připraveni vysloužit si svoje peníze.

Jak se Viktor blížil k recepčnímu pultu, širokoplecí muž ve svrchníku rusky vysvětloval, proč starší člověk v černém obleku – VIP – musí zůstat uvnitř. Viktor předstíral, že jim nerozumí, a mířil k pultu v takovém úhlu, aby nejbližší kamera zachytila jen temeno jeho hlavy.

Recepční se tvářil zničeně, upíral pohled na skupinu Slovanů a Viktorovy přítomnosti si nevšiml, dokud mu nemávl rukou před očima.

„Promiňte, pane,“ omluvil se angličtinou s rumunským přízvukem. „Co pro vás mohu udělat?“

„Chtěl bych se odhlásit.“

Viktor nahlásil své jméno a číslo pokoje, podal mu kartu od dveří a čekal, až recepční udělá vše, co recepční při odhlašování hostů dělají, a celou dobu naslouchal každému slovu rozhovoru mezi šéfem ochranky a jejich VIP.

Když kontroloval účet a chystal se podepsat doklad, uslyšel, jak se k němu blíží těžké kroky. Obvykle nikomu nedovolil, aby se k němu přiblížil zezadu, ale s ohledem na přítomnost bezpečnostní kamery a také proto, že se právě podepisoval, nemohl uhnout stranou, aniž by vzbudil podezření. A bodyguardi působili natolik profesionálně, že by jim jeho podezřelý pohyb jistě neunikl.

Raději proto jen dokončil podpis na formuláři a zůstal nehybně stát. Bodyguard se přihrnul k pultu a přesně podle Viktorova očekávání do něho strčil a vyštěkl příkaz na recepčního. Viktor ovšem neuhnul a šťouchanci nevzdoroval, opět aby na sebe neupoutal pozornost, ale tenhle ochránce musel vážit dobře přes sto kilo, takže klopýtnutí se neubránil. Rovnováhy sice nabyl rychleji, než by obyčejný zaskočený obchodník v téhle situaci měl, ale jen tak se mu podařilo neupadnout na zem.

Než to mohl okomentovat patřičně, ale zase ne příliš rozzlobenou poznámkou, uslyšel, jak muž v proužkovaném obleku volá: „Nikolaji!“

Hromotluk v béžovém kabátě se otočil od pultu a podíval se na svého šéfa. Viktor se ohlédl také.

VIP, kterému bylo něco přes čtyřicet, energicky zamířil k svému šéfovi ochranky a ostatní čtyři spěchali s ním, aby kolem něho ve vzdálenosti pěti kroků stále vytvářeli clonu, a každý kout haly přitom pokrýval aspoň jeden pár očí.

„Nikolaji, ty nezdvořáku,“ zvolal důležitý muž v proužkovaném obleku, když se přiblížil, „hned se tomu pánovi omluv!“

Ukázal přitom na Viktora a ten poznal přízvuk ukrajinského venkova.

Bodyguard Nikolaj sjel pohledem k Viktorovi a bezchybnou angličtinou pronesl: „Promiňte.“

„To je v pořádku,“ přijal jeho omluvu Viktor.

Ukrajinec v proužkovaném obleku se obrátil k němu. „Odpusťte mi to, prosím. Můj přítel se ještě nenaučil chovat se civilizovaně. Víc opičák, než člověk. Doufám, že jste si nějak neublížil.“

„Jsem v pořádku.“

Viktor o krok ustoupil. Chtěl setkání s člověkem, jemuž právě zachránil život, rychle ukončit. S každou sekundou se exponenciálně zvyšovalo nebezpečí, že bude odhalen. Ukrajinec si ho ale prohlížel zvědavým, téměř napjatým pohledem.

„Ale ne!“ pronesl pak nešťastně, když sklouzl pohledem níž. „Váš oblek.“

Viktor také sklopil zrak a spatřil malou trhlinku na pravém rukávu. Musel se zachytit o roh pultu, jak se zapotácel.

Konec ukázky

Table of Contents

01

02