Jana Benková

Zlatíčko

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Jana Benková 2013

Design © Motýľ design 2013

Cover photo © Stanislava Hanusz Hricová

Foto autorky: Petra Áčová, vizáž: Karin Brodňanová,

oblečenie: Fiorangelo

Slovak edition © Vydavateľstvo Motýľ 2013

ISBN: 978-80-8164-001-8

Všetky mená postáv a firiem v tomto príbehu sú vymyslené a nemajú žiadnu súvislosť so skutočnosťou.

1. kapitola

Kabelka sa mi zošmykla z pleca, no keď som si ju chcela napraviť, koleso preplneného nákupného vozíka mi ako na potvoru vbehlo do akéhosi výmoľa na chodníku, a ten lenivý vozík sa nie a nie pohnúť ďalej. Na vysokých ihličkách som sa zaknísala, ale rovnováhu som napokon udržala. Už len toto mi chýbalo – rozpleštiť sa ako žaba na chodníku, kde sa melie najviac ľudí, pomyslela som si, keď som sa predierala cez dav ľudí, valiaci sa v sobotňajšej nákupnej horúčke z obchodného centra.

Rozhliadla som sa. K autu na parkovisku som to mala ešte dobrých sto metrov, no márne som lomcovala vozíkom, nehýbal sa z miesta. Len sa nebezpečne zakolísal a naklonil. Spomenula som si na všetkých svätých, no vtom ho zachytila čiasi veľká ruka a vozík sa zrazu zázračne vyrovnal.

„Pozor, kráska, nabrali ste si priveľký náklad,“ usmial sa na mňa frajer v bielej košeli a džínsach. Na očiach mal slnečné okuliare.

„Asi hej…“ vzdychla som si bezradne a znovu si napravila kabelku na pleci.

Ježiši, to je situácia! Určite som strapatá, strhaná, na horúcom slnku zo mňa steká mejkap a pôsobím ako stelesnenie neohrabanosti – a to práve vo chvíli, keď sa na mňa usmeje najkrajší chlap, akého som v meste videla. Uhladila som si lem červenej sukne.

„Dajte to sem, pomôžem vám.“ Hnedé vlasy, pekné prsty.

„Nemusíte, ďakujem,“ snažila som sa mu vozík vytrhnúť z ruky, no znova sa zaknísal a z papierovej tašky uloženej navrchu, vypadlo na zem niekoľko vecí.

„Nechcel som sa vnucovať, ale myslím, že predsa len potrebujete pomoc,“ povedal a naraz so mnou sa sklonil k vypadnutým veciam. Sexi vôňa. Luxusné hodinky.

Okamžite som sa načiahla za malým balíčkom tampónov, no nebola som rýchlejšia než ten fešák. Naše ruky sa zrazili a on sa znovu usmial, kým mňa obliala horúčava. Len neviem, z čoho viac – či z jeho očí, alebo z trápnosti situácie. Schytila som balíček a rýchlo som ho zastrčila do kabelky.

Podal mi zubnú pastu a dva modro-biele sprchové gély. „To je všetko.“ Žiadna obrúčka.

„Nie je, ešte tamten mejkap,“ pípla som a znovu som sa zohla, nech sa ho on radšej nedotýka. Bolo to už aj tak absurdné. To som si pôvodne myslela… Keď som totiž mejkap ukoristila a chcela sa narovnať – spôsobne, svižne a sexi, začula som praskanie a na boku som pocítila uvoľňovanie látky mojej priliehavej červenej minisukne.

Nie, nebola to fatamorgána.

Látka sa trhala pekne od pása až po spodný lem. Ten držal pevne. Slabá útecha.

Baby, toto by ste len tak nerozdýchali! Najskôr si pobaveným pohľadom prehliada cudzí – a zdôrazňujem, že pekný – chlap vaše tampóny, a potom vám pred ním praskne sukňa. Trapas je slabé slovo.

Zmätene som si pridržiavala sukňu a snažila som sa spojiť jej časti. Pritláčala som si látku o telo, až mi obeleli hánky na prstoch. Nijako to nešlo.

„Asi vás sklamem, ale pritláčaním to nezlepíte,“ podotkol a sledoval moje zdesenie. Musela som byť extrémne trápna, lebo si zložil slnečné okuliare.

„Opovážte sa tam pozerať!“

„Nepozerám, prisahám,“ pobavene zagúľal očami.

„Tak tu len tak nestojte a…“ hlesla som.

„Vybehol som bez saka, prehodil by som ho cez tie vaše krásne nohy a pokojne by ste mohli prejsť do auta. Takto musíte ísť tesne vedľa mňa, inak bude celé parkovisko obdivovať vaše nebovomodré nohavičky.“

„Modré… Nebuďte drzý, poradím si sama.“

„O tom pochybujem! Neviete pohnúť s vozíkom a tá rozkošná mini sa vám roztrhla na dva kusy. Ako to chcete zvládnuť so cťou?“

Zarazila som sa.

Vyžíval sa v mojich rozpakoch. „Tak, skúste to, som zvedavý. Vaša suknička nie je dlhšia než širší opasok, bude pre mňa celkom zaujímavé sledovať, čo teraz urobíte, madam.“

Odula som pery. Ako malé decko. Nemôžem za to. Robím to často.

„Vidíte. Dajte sem ten vozík. Ak pôjdete tesne popri mne, nebude vám nič vidno. Kde parkujete?“

Ukázala som doľava a pohli sme sa. Sukňu som si pridržiavala oboma rukami a očkom som hádzala po mojom spoločníkovi, keď sa trochu otočil. Tak rada by som mu rozstrapatila ten dokonalý biznis strih.

„Sama na takom veľkom nákupe?“

„Nie ste príliš zvedavý?“ Azda by som nepodľahla po jeho prvej otázke, no nie? Aj keď už pozná farbu mojej spodnej bielizne. Vďaka osudu, že som si ju ráno vôbec navliekla a nešla von naostro, ako to mám najradšej. To by bola hanba!

„Som. Vyplýva to z môjho povolania.“

„Čo robíte?“

„Nie ste náhodou aj vy príliš zvedavá?“

„Asi sa na mne dobre bavíte, však?“

„Naznačil som niečo také?“ Kútikom úst mu jasne mykalo. „Máte aj nejaké meno?“

„Mám,“ odsekla som.

Zasmial sa.

Zdvihla som ruku. „Aha… sme tu. Ten biely mercedes.“

„Hodí sa k vám. Máte v ňom nejaké oblečenie?“

Vytiahla som z kufra ľahký sveter a uviazala si ho okolo bedier. „Nezízajte na mňa,“ hlesla som, ale lichotilo mi, ako si ma premeriava.

Jemne som pokrčila v kolene pravú nohu, aby si všimol aj moje luxusné ultravysoké lodičky ako pre vampa, nad ktorými by som doma u mamy len híkala, no tu som ich nosila suverénnejšie než papuče.

„To predtým bolo lepšie, ale toto je, myslím, pohodlnejšie. Nech sa páči,“ podával mi dve tašky, keď som otvorila kufor.

„To už zvládnem aj sama, ďakujem, ste veľmi milý.“

„O tom nepochybujem. Pekný deň, slečna v mini.“

Pekný deň? Ani sa nepredstaví? Ten to pravdepodobne nepotrebuje…

Obzrela som sa za ním. Dobré džínsy, košeľa, sexi zadok, sebavedomá chôdza lovca žien. Keď som sa však uvidela v spätnom zrkadle svojho auta a najmä rozstrapatené vlasy, bolo mi jasné, prečo sa ani nenamáhal, aby sa mi predstavil. A to som ešte opomenula roztrhanú červenú sukňu, ktorá na mne visela, akoby som sa práve vracala z divokého nočného žúru v nejakom garážovom klube.

Čo už, utešovala som sa, veď ho už nikdy nestretnem.

2. kapitola

Do Bratislavy som sa presťahovala asi pred dvoma rokmi z malej dedinky pri Košiciach. Mala som dvadsaťpäť, čerstvo zlomené srdce a po krk dedinského života, kde každý každému vidí do hrnca aj do postele.

Zvonka sa život na vidieku zdá ako pohoda pri lese či veľkej zelenej lúke, pri malom námestíčku s kostolom a malou cukrárňou uprostred, s večne milými ľuďmi a starenkami vypekajúcimi sladké koláčiky. Lenže… V mysliach ľudí sa tam nič nemení už dvesto rokov. Všetci sú puritáni a žijú klebetami.

Aspoň v tej našej dedinke to tak je. Človek tam nemá súkromie, všetci ho pozorujú, riešia… Každá babka si všíma, akú sukňu si si obliekla, či si kúpila dva rožky, alebo viac – a pre koho… Len sa skús viac najesť a hneď sa začne šíriť, že si tehotná. Možno iba keď sa prisťahuješ z mesta a od začiatku si pred susedmi postavíš hradbu súkromia, vtedy prežiješ. Inak je to hrozné. Život ako vo výklade.

Zvláštne. Predtým som to všetko priam nenávidela, no dnes, keď si tak listujem v pamäti… Po dvoch rokoch strávených vo veľkomeste sa mi to všetko zdá romantické.

Lenže vtedy som ušla. Pred žiarlivým frajerom, ktorý ma bez príčiny zmlátil až do modra. Zostať s takou nálepkou na dedine sa rovná samovražde. Tak som sa zbalila a… prišla som do Bratislavy s veľkými očakávaniami a plánmi. Môj strýko sa vtedy odsťahoval do zahraničia a jeho byt sa uvoľnil. Krásna náhoda, myslela som si, a hneď som si balila kufre.

No mesto a všetko, čo sa v ňom deje a doteraz nezničilo pohodu vidieka, ma šokovalo. Dodnes by som sa tu cítila ako Alenka v krajine zázrakov, keby nebolo Amélie, typickej vystajlovanej a rozmaznanej Bratislavčanky so širokými lakťami a sebavedomím bohyne, ktorá mi ukázala, ktorým smerom sa vydať.

Amélia je kapitola sama osebe. Bola som ňou už od začiatku úplne fascinovaná. Podala mi ruku a zoznámila ma s touto malou metropolou. Zmenila ma od hlavy po päty. Najskôr šatník, potom účes, jedálny lístok, životný štýl, názory, a nakoniec i môj postoj k mužom. Aj tie vysokánske ihličky, v ktorých sa mi prvý raz krútila hlava a plietli nohy, ma naučila nosiť ona.

Zmenila celé moje ja. Túto akciu kompletného prerodu mojej osobnosti nazvala Misia na prežitie – a ja som úplne podľahla. „Využi všetky svoje prednosti a mysli na to každú sekundu, inak tu nevydržíš. Mesto ťa neúprosne zomelie a zničí,“ vravievala mi s dramatickým výrazom v očiach. „A nezabúdaj koketovať, to je základ,“ presviedčala ma.

Nemala som tu nikoho, len ju, rovesníčku od vedľa, a tak to aj dopadlo. Vyše roka sme bývali v bytovom komplexe na rovnakom poschodí a behali jedna k druhej doslova v papučiach a pyžame. Riešili sme spolu všetko. Problém v byte, novú kabelku, počet hodín vo fitku a najmä mužov. Po nociach sme pozerali strašidelné filmy. Až také strašidelné, že sme sa potom ľakali aj vlastného tieňa.

Dnes je všetko inak.

Amélia je minulosť. Zmenila ma, pripravila na vzrušujúce nástrahy mesta, prežila so mnou moje prvé veľkomestské trapasy i slzy zúfalstva, keď som sa nevedela zaradiť do prúdu. Viem, bez nej by som teraz určite nebola tam, kde som, no už sa nepriatelíme ani nebývame vedľa seba. Menila ma totiž tak, až ma zmenila úplne. A razantne vytesnila zo života, keď ma pristihla so svojim bývalým Matejom. Bol naozaj jej bývalý. Keby nebol, nepustím ho k sebe. Lenže on už nebol jej a Amélia ma naučila bez zábran si užívať všetko, čo prinesie deň. Tak aj bolo. Ja som si na Matejovi iba overovala Améliine triky na mužov – a ony skutočne fungovali!

Samozrejme, nepredýchala to. Zbalila som si teda svoj nový život do jedného kufra a odsťahovala sa z centra do Dúbravky, kde môžem chodiť behať do neďalekého lesíka. Po mesiaci som nechala aj Mateja. Teraz nechodím s nikým a nikto ani nie je vo výhľade. Za minulosťou som urobila hrubú čiaru a sama som sa vrhla do víru života!

Život v meste mi vtedy pripadal ako sladký sen.

Tu zo mňa v nedeľu nikto neťahal perinu už o siedmej, aby som nasypala sliepkam krmivo a stihla sa vychystať do kostola. Vlastne, tu som na kostol úplne zabudla… Aj na rodičov a dvoch bratov, ktorí sa pasovali so životom na druhom konci republiky. Moje telefonáty domov boli čoraz zriedkavejšie. Prispôsobila som sa svojim „novým hodnotám“ – všetkým zásadám Améliinej misie na prežitie vo veľkomeste.

Obliekala som sa len vo vychytených obchodoch. Základ môjho šatníka tvorili (v lete či v treskúcej zime) minisukne. Jedla som len šaláty a dvakrát denne sa vážila. Každý druhý podvečer som naťahovala svoje dlhé nohy a vypracované brucho vo fitnescentre, kam sa chodili trápiť aj mnohé celebrity, a občas som vbehla do solária. Aj preto som sa mohla pred tridsiatkou pochváliť postavou, akú by mi závidela nejedna sedemnástka. A napustenými perami, na ktoré sa chytil každý muž, len čo som ich trochu zošpúlila.

Chodila som zásadne vo vysokých ihličkách. Nepohodlné, ale v meste nutné! Bez dokonalého mejkapu a čerstvo nalakovaných nechtov som nevyšla ani vysypať odpadky. Flirtujúc som pohadzovala svojimi umelo predĺženými hnedými vlasmi, keď som niekde uvidela čo i len priemerne dobre vyzerajúceho chlapa. Na prechádzky som chodila výhradne do luxusných nákupných centier. Flirtovala som s každým okoloidúcim mužom (veď nikdy nevieš, koho si práve stretla a ako ho môžeš použiť…), flirtovala som aj s vešiakom v obchode.

Stratila som však aj iné zábrany. Keď ma niektorý z nich zaujal, neváhala som… Ja viem, niekto si toto užíva v šestnástich a ja mám o dobrých desať rokov viac. Lenže ja som v šestnástich sedela doma nad školskými úlohami a cez víkend som so spolužiačkami upratovala kostol. Až teraz som okúsila, čo ponúka skutočný život. Ak okolo takých chlapov iba prejdem, nič si neužijem. Takto mám aspoň zážitok, no nie? A dve veľké skrine luxusných kabeliek a topánok, čo som od nich vydrankala, i plný počítač fotiek z dovoleniek na Mauríciu, Seychelách, Kube a Bali. Kedy by som sa tam sama dostala? Asi nikdy.

Narástli mi krídla. A v meste sa mi začalo páčiť…

Šťastie mi prialo aj v práci, hoci to tak spočiatku nevyzeralo.

V Košiciach som chvíľu pracovala v jednej malej firme ako asistentka, no vysielala som aj v súkromnom rádiu. Skúsenosti odtiaľ som chcela využiť v Bratislave a hľadala som si prácu v novinách a časopisoch. Mala som šťastie – zamestnala som sa ako redaktorka na športovom oddelení v novinách. Na oddelení, ktoré bolo jasnou doménou mužov. Štyria chlapi a ja. Amélia išla vtedy vyskočiť z kože od nadšenia: „Pracuješ so samými chlapmi, čiže v raji!“

Problém bol v tom, že som sa tak na začiatku vôbec necítila. Páni tvorstva ma vyslovene ignorovali a patrične si to aj užívali. Kým som sa ich niečo sama nespýtala, nekomunikovali so mnou, bavili sa len medzi sebou. Dávali mi pracovné úlohy, ktoré by sa hodili skôr študentovi než skúsenej redaktorke z rádia.

„Je im čudné, a možno ich dokonca uráža, že o niečom takom výsostne mužskom, ako je šport, ktorému nejaká žena určite nemôže rozumieť, bude písať mladé dievča. Júlia, ja dokonca predpokladám, že vidia, že si šikovná, a práve to im prekáža. Možno sa ťa dokonca aj boja!“ poučovala ma Amélia a snažila sa ma povzbudiť.

Už je však všetko inak.

A viete, čo mi k tomu pomohlo? Hlbšie výstrihy a mini. Až vtedy si ma títo mužskí šovinisti skutočne všimli a prestali ma zhadzovať. Až vtedy uznali, že nemám celkom prázdnu hlavu. Ak to dnes takto funguje aj inde, tak ďakujem pekne…

Momentálne fungujeme bez šéfa oddelenia, ktorý odišiel do televízie. Tím zložený z troch mužov a zo mňa dočasne vedie Martin. Je tu najdlhšie z nás a špecializuje sa na futbal. Máme to rozdelené. Mne prischol tenis a niektoré úlohy z hokeja. Peter a Roman sa venujú ďalším športom. Sú to moji rovesníci. Šéfovu mini kanceláriu, kde sa dalo ledva otočiť, a zmestili sme sa do nej maximálne dvaja – ak sme nič nedržali v rukách – sme dočasne zamkli a všetci štyria sedíme v jednej miestnosti, aby sme sa mohli priebežne dopĺňať. Je to neformálnejšie, príjemnejšie, menej stresujúce.

A ešte mi okrem tenisu prischol aj kolega Roman, ktorého mám za pätami vždy, keď sa pohnem, hoci len k automatu na kávu.

Krásne vyšportovaný tmavovlasý muž, bývalý lyžiar. No nebola by som to ja, keby to nemalo nejaký háčik. Roman je fajn na nosenie nákupov a na pomoc, keď cvičím vo fitku, aby som si udržala ploché brucho – veď viete, keď sa k vám rafinovane plazí tridsiatka, už to nie je také jednoduché. Inak medzi mnou a Romanom nefunguje vzájomná chémia. Viem, že sa mu páčim, ale jednoducho ma nepriťahuje.

„Dáš si niečo, Júlia? Idem si po bagetu, už ani nevidím od hladu,“ sklonil sa k môjmu stolu hodinu pred večernou uzávierkou.

„Len kávu,“ ťukala som do klávesnice ako o život a jedným očkom som mrkla na stenu, kde visel dnešný plán článkov.

Práca v denníku si vyžadovala vysoké nasadenie a extrémne pracovné tempo. Správu z tlačovky som si musela skoncipovať v hlave už cestou do redakcie, aby som ju potom za pár minút stihla napísať a od fotografa vydrankať potrebné snímky. Uzávierka v denníku nepustí.

„A ešte niečo, Romííí,“ zvolala som za ním, keď bol už takmer na chodbe. „Mliečnu čokoládu. Veľkú.“

Prikývol a ja som konečne doťukala posledné riadky článku o najnovšej trénerskej výmene v bratislavskom klube.

Roman mi položil na stôl pohárik a malú sladkú tabuľku.

„Zabiješ ma, ale ja nejem takúto s malými orieškami,“ zamávala som hustými čiernymi mihalnicami. „Buď celé lieskovce, alebo čistú mliečnu. A veľkú,“ prízvukovala som s výrazom, že sa to už mohol naučiť.

„To mi ani nehovor, neviem, kde mi hlava stojí.“

„Romanko…“

„Tu v automate majú, ani do bufetu nemusíš ísť, ja to už fakt nestíham, mám rozrobený článok,“ naznačoval mi nervózne.

„A zlomím si nechty, nie? Tak radšej nechcem nič,“ odula som pery a viac si ho naoko nevšímala.

A on po tú čokoládu naozaj šiel.

„Ty si fakt číslo,“ smiala sa Dáša, ktorá k nám vošla práve vtedy, keď som sa líškala Romanovi.

Dáša pracuje v rubrike kultúry. Má dvadsaťsedem ako ja, ale krátke vlasy, veselé modré oči a asi o desať kíl viac. Je bez frajera, no zato má na krku Kamilu, našu redakčnú ikonu Kamilu. Kamila, u nás športovcov prezývaná Kamčatka, je osamelá starnúca redaktorka, chladná arogantná žena, ktorá svoje nenaplnené šéfovské ambície v redakcii dáva všetkým najavo konštantnou nevrlosťou. Nepovie len to, čo nevie, a nekritizuje azda len seba. A ak práve neklebetí, celé dni sa niečím napcháva. Momentálne s nikým nechodí, tak rada vravieva, že ak nemá iné radosti, aspoň sa dobre naje.

Preto sa Dáša často prichádzala nadýchnuť do našej kancelárie.

„A čo?“

„Zobe ti z ruky,“ zašepkala a znovu sa zachichotala.

„Len sa nesmej pred chalanmi, je to nebezpečné – spriahli by sa proti mne,“ odvetila som. „Keď si to Romanko nechá, tak nech maká. Chlapi sú predsa na to, aby nám slúžili a starali sa o nás.“

„Máš s ním nejaké vyššie zámery?“ spýtala sa Dáša a s povzdychom sa zviezla na menšiu stoličku vedľa môjho stola.

„Nemám, ale on to nevie.“

„Čo to tam spriadate vy dve, hm? Do práce, dievčatá, do práce, nech to má úroveň,“ ševelil Martin, ktorý rýchlym krokom prešiel okolo nás k Petrovmu stolu.

„Despota!“ zvolala za ním Dáša. „Prišla som si k tebe oddýchnuť. Prepisovala som z diktafónu rozhovor s jednou herečkou a trvalo mi to takmer dve hodiny! Bolí ma hlava, krk a oči,“ sťažovala sa.

„Nemáš to ľahké s tými svojimi filmovými divami,“ zasmiala som sa.

„Veru, hviezda nad hviezdu, nestačím spracúvať tú ich svätožiaru… Ty to máš lepšie, športovci sú zlatí. Bez trápnych manierov.“

„A aj pekní.“

„Máš fakt šťastie a ak by som tušila, koľko polčasov má hokejový zápas, hneď si to s tebou vymením,“ zastrájala sa.

„Hrá sa na tretiny, ale slovo hokej si povedala bez chyby, tak sa to nepočíta. Takže máš všetko dopísané? Ja pomaly tiež končím.“

„Fajn, idem to doupravovať a o takú polhodinku si spolu môžeme vyraziť do salónu, čo povieš? Nechty mám už ako záhradníčka.“

Mrkla som na hodinky. „Môže byť. Ešte si však musím niečo vybaviť.“

V denníku má redaktor práce síce nad hlavu, ale nič netreba preháňať. S Dášou sme si ani jediný týždeň nedokázali predstaviť bez generálnej očisty v salóne krásy. Tam nás dali do poriadku od hlavy až po päty, vymasírovali nám každý unavený sval, vyhladili tvár a krásne nás nalíčili. My sme potom po nákupných centrách poletovali ľahko ako motýlie víly a čerstvo nalakovanými nechtami sme dráždili okoloidúcich sexi samcov.

Rozhliadla som sa po kancelárii, nasadila žiarivý úsmev a vyrazila k Martinovmu stolu.

„Maťko…“

„Tak toto bude vážne,“ prehodil popod fúzy. Neholil sa denne, nechával si také troj-štvordňové strnisko. S jeho jemne prešedivenými hnedými vlasmi to však pôsobilo nesmierne sexi. Bol to fešák, hoci mal blízko k päťdesiatke a už mu začínalo od piva trochu rásť brucho. Zatiaľ to však šikovne zakrýval voľnejšími košeľami. Bol ženatý a okrem manželky mal doma dve dcéry. Babinec, takže bol odkázaný na to, aby vyzeral k svetu.

„No… vieš, večer je ten hokejový zápas,“ stisla som pery do ospravedlňujúcej grimasy.

„Dávno to vieme, nie?“

„A nestačila by nám o tom správa z tlačovej agentúry?“ pokúsila som sa o očarujúci úsmev. Nemal najlepšiu náladu, toto nebude jednoduché.

„Júlia, nejdeš si tam zavystrájať s hokejistami, máš robiť rozhovor s kapitánom tímu,“ naposledy skontroloval plán práce. „Potrebujem ho mať ráno na stole.“

„Veď to.“

„Vyjadri sa zrozumiteľne, nemám veľa času, o chvíľu mám poradu u šéfredaktora.“

„Nemôžem tam ísť.“

„Prečo? Musíš tam ísť, je to tvoja práca.“

„Necítim sa najlepšie. Vieš…“

„Čo ti je? Nevyzeráš bledá ani chorá.“

„Je mi zle celý deň a čudujem sa, že si si to nevšimol!“ Najlepšou obranou je útok.

„Máš svoje dni?“ prevrátil oči. „Ty kokso, kedy môže mať aj chlap svoje dni a vyvliecť sa z pracovných povinností? A komu to dám urobiť? Je nás tu málo!“

„Keby si vedel, ako mi je! Nezvládnem to!“

„To ma nezaujíma. Nemám tam koho poslať. Oddýchni si a pôjdeš.“

„Ide mi roztrhnúť brucho a celý deň mi je na omdletie! Ledva som dopísala ten tvoj krátky článok.“

„Môj článok? Ty píšeš pre mňa, dokelu?!“

„Prepáč,“ zaúpela som.

Pozrel sa na mňa a premeral si moju postavu. Konečne zmäkol. „Dofrasa s vami ženskými!“

Zažmurkala som. „Ty si také zlatko, ja viem, že to pochopíš,“ kula som železo zahorúca.

„Dobre, ale zajtra zastúpiš niektorého z chalanov.“

Vtisla som mu letmý bozk na to neoholené líce. „Vedela som, že si perfektný!“

„Neviem, či perfektný, ale s tým tvojím výrazom chudery by si si tu na rohu vyžobrala celkom pekné prachy, to musím uznať! Už bež.“ Martin prudko vstal a na celú miestnosť zahrmel to svoje obligátne: „Tak, chlapi, makáme, nech to má úroveň!“ Do oslovenia „chlapi“ zvyčajne zaraďoval aj mňa, ale už som si zvykla. „A ty už fakt padaj,“ zašomral a opäť sa zahľadel do počítača.

K Dáši som vošla s víťazoslávnym výrazom na tvári a kabelkou zavesenou na pleci. „Tak môžeme.“

„Nuž, niektoré si to vedia zariadiť,“ šplechla mi do tváre Kamila, ktorá do seba tlačila obložený chlebík a po prstoch jej stekala majonéza.

Znechutene som odvrátila zrak. Ak má niekto takmer sto kíl a ešte do seba tlačí takýto hnus, tomu už asi niet rady.

3. kapitola

V redakcii nášho denníka sa už niekoľko týždňov vznášali mierna nervozita a neistota. Vedenie vydavateľstva netajilo, že u nás plánuje personálne zmeny. Budú sa týkať aj športu. Martin oddelenie viedol len dočasne, hľadajú nám šéfa. A ktovie, čo všetko to prinesie nám ostatným. Personálne rošády nikomu na pokoji nepridajú a bolo to cítiť aj u nás.

„Bude to Tomáš,“ povedal sebaisto Martin bez toho, aby odlepil oči od obrazovky počítača. Ťukal pritom ako o život.

„Ktorý Tomáš?“ stopla som diktafón a zložila si z uší slúchadlá. Práve som prepisovala čerstvú nahrávku krátkeho rozhovoru s trénerom hokejistov. Vzala som do ruky načaté jablko a zahryzla doň.

„No ten externý,“ mávol rukou Roman a čosi dopísal na tabuľu plánu dnešných článkov, čo sme mali vyvesenú na stene. „Určite ho poznáš, robí pre nás dlho. On by mal byť vraj náš nový šéf.“

„Osobne ho nepoznám, ale zopárkrát som s ním už telefonovala.“

„No, on sa o to miesto uchádzal a vraj pozná nášho šéfredaktora, tak sme to viac-menej očakávali.“

Prežúvala som. „Vezmú človeka zvonka? Len tak?“

„Len tak asi nie,“ zaškľabil sa Roman.

„Tak sa to dnes robí,“ podotkla som a pozerala sa na jeho pohárik s kávou.

Všimol si to a podal mi ju. „Ale tento sa v športe orientuje, veď pre nás robil takmer tri roky.“

„A kde pracoval predtým?“ sadla som si na okraj stola a odpila si z pomaly chladnúceho nápoja.

„Nebude ti zle?“ spýtal sa Roman a pozrel na moje nedojedené jablko odložené na stole.

„Ja mám žalúdok z ocele,“ usmiala som sa.

„Dlho cestoval po svete, fotil a písal reportáže z cyklistických pretekov a tenisových turnajov,“ vymenúval Martin. „Aj pre nás, veď vieš. Teraz si tu vraj kúpil bývanie, tak si riešil aj stabilný džob.“

„To som teda zvedavá.“

„Prečo?“ zdvihol obočie Roman. Nezaprel sa. Spozoroval každú zmenu farby môjho hlasu. „Si naňho zvedavá?“

„Ani nie. Celé je to čudné.“

Martin vyzeral prekvapene. „Ale prečo?“

„Len tak… Veď nám nikto nič oficiálne nepovedal… Všetko riešia potichu.“

„Klasika, nie?“ uškrnul sa Peter z rohu miestnosti.

„No, napadlo mi, či nás nepovymieňa…“ zľakla som sa vlastných úvah. Naozaj! Ak ma vyhodí, kam pôjdem? Nikoho tu poriadne nepoznám, redakcie sú plné, každý sa drží svojho miesta ako kliešť.

„Teba?“ zasmial sa Martin a premeral si pohľadom moje dlhé nohy. „Tebe dá interview aj Svätý Peter, ak ho požiadaš, prečo by práve teba vyhadzoval?“

„Tak to by bol fakt gól, keby ma zbavil teba,“ smial sa Peter. Bol odo mňa mladší, nemal ani dvadsaťpäť. Vysoký, svoje vyrysované svaly rád predvádzal vo vypasovaných tričkách a dobre padnúcich džínsach. No bol samotár a niekedy mal také dlhé vedenie, že pôsobil tak trochu ako ťuťmák. Napriek tomu zapadol medzi nás, boli sme naozaj štvorica na pohľadanie. Vytvorili sme si tu špeciálnu neformálnu atmosféru a kamarátske vzťahy. Mali sme podobné povahy, smiali sa na podobných veciach a naše vzťahy korenilo aj moje postavenie ako jedinej ženy v mužskom tíme a vraj vo výsostne mužskom odvetví. Často sme sa vzájomne doberali a vytvorili si svojský humor, ktorému málokto zo zvyšku redakcie rozumel. Nečudo, že sa kolegovia na nás občas pozerali ako na bláznov. My sme sa však mali veľmi radi.

„Dobre viete, že dnes málokoho zaujíma, kto čo vie alebo nevie. Každý sa snaží umiestniť svojich ľudí, ktorí mu budú kryť chrbát. Chalani, nemám z toho dobrý pocit. Naša pohoda sa zrejme končí.“ Otočila som sa k Martinovi: „Ty si to prečo nezobral?“

„Mne tú funkciu nikto neponúkol. Len som na pár mesiacov zaskakoval, taká bola dohoda s vedením,“ zdvihol obočie.

„Mal si im jasne povedať, že to chceš robiť.“

„Nikto to odo mňa neočakával, nedali mi na to priestor.“

„Takže ty budeš vinný za všetko, čo nám táto zmena spôsobí,“ vyhlásila som znechutene.

Chalanov však moje výkyvy nálady nikdy dlho nebavili, preto Martin debatu zavŕšil: „Chlapi, ide niekto na obed?“

Table of Contents

Titulná strana

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola