Valéria Osztatná

Tupá bolesť

Ukážka z elektronickej knihy

Grafická a technická spolupráca: Fujas Štefan, Labai Emil

Edícia: MEA 2000 – Mladá Éra Autorov nového tisícročia

Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-89515-95-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Prológ

Svetlo a zrazu tma.

Prázdnota a opustenosť.

Mokro a strašidelné zvuky.

Svetlo a znovu tma.

Tupá bolesť.

Prázdnota.

Bol zmätený a smutný. Cítil sa opustený a sám ako prst. Nedokázal svoje myšlienky zachytiť, pretože tupá bolesť v hlave mu to nedovolila.

Po krátkych hnedých vlasoch mu stekala krv na tvár, ktorá mala jemné črty. Črty človeka, ktorý ešte niekedy dávno vedel, čo je v živote najcennejšie, čo má pre neho najväčší význam. Však teraz už nevedel. Teraz len cítil, že leží na niečom tvrdom a mokrom. Nevedel, ako sa sem dostal a prečo tu je. Vedel len to, že ak nechce prechladnúť, musí sa čo najrýchlejšie postaviť. Bol vysoký a pevne stavaný, veď sa pamätal, že ešte prednedávnom športoval. Boli to minúty, hodiny či dni čo naposledy sedel v posilňovni a rozprával sa so svojím priateľom? Hodiny času prestali pre neho existovať. Jednoducho nemal pojem o čase.

Pomaly zdvihol hlavu, no opäť klesol na mokrú zem. Cez rúšok tmy nevidel nič a preto nemohol rozoznať, kde sa nachádza.

Sily ho opustili. Chcel sa dopracovať k tomu, aby sa postavil, však nedokázal to. Vedel, že musí čo najrýchlejšie pozbierať svoje sily, že sa musí postaviť a nájsť východ z tejto tmavej miestnosti. Nájsť východisko z tejto situácie.

Zrazu začul sirénu sanitky a potom opäť stratil vedomie.

Prebudil sa až v posteli v bielej miestnosti.

Pozrel vedľa seba a zbadal ženu v bielom plášti, ktorá sa mu milo prihovorila:

„Dobrý deň, nebojte sa, ste v nemocnici a ja som služobná sestra, ktorá sa o vás od vášho príchodu po celý čas starala.“

„Čo sa stalo?“ - pomaly zo seba vydal tichý hlások, ktorý bol ale plný strachu, bolesti a obáv zo života.

„No, to by ste mali vedieť vy. My sme vás našli v starej opustenej dielni. Ležali ste na mokrej dlážke.“

Chytil si hlavu: „A tento obväz…?“

„Obviazali sme vám hlavu, pretože ste si ju museli niekde poraniť.“

„Kto…, kto volal do nemocnice?“

„Nejaká pani. Meno neudala. Vy sa naozaj na nič nepamätáte?“

Bola to pravda. Holá skutočnosť, ktorá zmení jeho život a život jeho blízkych či príbuzných. Ak pravdaže nejakých má.

Pozrel do sestriných tmavomodrých očí: „Nie, nepamätám sa na nič.“

V tom do izby vstúpil doktor.

„Dobrý deň, pacientko.“

Bol to staručký primár, ktorý v tejto nemocnici už pracoval vyše tridsať rokov.

„Ako sa máte?“

„Nepamätá sa na nič.“ - zamiešala sa do rozhovoru sestra.

Doktor Marlow urobil zopár vyšetrení a nakoniec skonštatoval:

„Milý pane. Máte menší otras mozgu a ako si všímam aj silnú amnéziu.“

„Čo to znamená?“

„Znamená to, že ste stratili pamäť.“

Preľakane sa na doktora pozrel.

„Niekedy sa dostaví späť behom pád dní, týždňov, ale niekedy liečenie môže trvať mesiace i roky. Na čo sa pamätáte?“

Zaváhal.

„Pamätáte sa aspoň na svoje meno, bydlisko, kde žijete alebo na svoju rodinu?“

Pokrútil hlavou.

„Pán doktor,“ - ozvala sa sestrička.

„V kabáte nemal pri sebe žiadne doklady len tento list.“

„Aký list? Čo v ňom stálo?“

Sestra mu podávala hárok papiera, kde stálo:

„Ty môj malý Benjamin Francis, príď dnes večer o 11.00 hod. na Viktoriánsku ulicu č. 5. Budem ťa čakať. S láskou Marianna.“

„No, na tej ulici sme vás našli. Ale hovorí vám to niečo?“ - Benjamin pokrútil hlavou.

„No pán Francis, aspoň vám vieme meno. Nič sa nedá robiť. Skúste si ponamáhať trošku pamäť, ale najprv sa skúste poriadne vyspať. A potom uvidíme. Dovidenia.“

„Dovidenia.“

Jeho vlastné meno mu nehovorilo nič. Nevedel kde býva, či má matku, otca, súrodencov, rodinu. Možno ho doma čakala manželka s dieťaťom a možno žil sám. Nevedel ani len to, že koľko má rokov. Bol ako človek bez života, bez spomienok.

Pokúsil sa zaspať, ale ten list mu nedal pokoja. Marianna. Kto to môže byť?

Dlho do noci rozmýšľal, až napokon usnul, no jeho spánok ani zďaleka nebol pokojný.

Snívalo sa mu o žene, ktorej nevidel tvár, lebo ju mala zahalenú v rúšku tmy, akoby naschvál sa mu nechcela ukázať, akoby sa bála, že ju spozná. Podávala mu ruku, však on sa ju bál chytiť. Nespoznal tú ženu, pretože jej nevidel do tváre, ale tá ruka mu bola povedomá. Bola to ruka ženy, ktorá nikdy nepoznala prácu. A keď sa na ruku lepšie pozrel, zbadal dlhé tenké prsty a na jednom z nich sa leskol diamantmi posypaný zlatý prsteň. Tá žena bola vydatá…

Keď sa ráno zobudil, sen v ňom vyvolal skutočné pocity, akoby tú ženu, ktorú vo sne videl, akoby ju vo svojej minulosti poznal. No čo pre neho znamenala minulosť? Len prázdnotu a človeka, seba samého, ktorého vôbec nepoznal.

Rozmýšľal, čo môže byť s jeho rodinou, s ľuďmi, ktorých poznal a ktorí poznajú jeho.

S tými, ktorí ho mali radi. S tými, s ktorými žil, ktorým dával lásku a prijímal ju. Alebo je naozaj taký opustený, akým sa cíti, naozaj je na svete sám, ako prst? To nemôže byť pravda.

„To nemôže!“ - kričal.

Pribehla sestra:

„Čo sa stalo pán Francis?“

„Ja, ja…“ - koktal.

„Len som sníval.“

Nepovedal pravdu, zatajil, že ho zožiera úzkosť a osamelosť. Strach z toho, kým je a kde žije. Strach z toho, čo bolo, strach zo seba samého, strach z minulosti.

„Nebojte sa. Tie hrozné sny sú celkom normálnym a bežným javom. Možno sa budú i viackrát opakovať, ale to všetko robí len stres a nevedomosť minulosti. A preto z nich máte taký strach.“

„Ale vy to nechápete. Vy neviete, aký pocit to je nepoznať sám seba. Bárs koľkokrát sa pozriem do zrkadla, vidím človeka, ktorý mi je celkom cudzí. Ako vyblednutá stará fotka, ktorému nemôžme priradiť osobnosť. Pretože on žiadnu nemá…“

„Nie, mýlite sa. Vy máte svoju osobnosť, len ju nepoznáte.“

„Čo vy o tom môžete vedieť?“

„Máte pravdu. Neviem o amnézii veľa, ale jedno vám môžem povedať. I keď si viem predstaviť, aké je to hrozné sa nepamätať na nič, nemať žiadne spomienky, žiadnu minulosť, no možno vás život chcel od niečoho uchrániť. A preto vám dal šancu sa znova narodiť.“

„Áno, bez všetkého. Len s menom, ktoré mi nehovorí nič. Bez práce, bez bytu, bez domovu. Ale s lístkom v ruke. Od Marianny. Ale kto to je? A prečo necítim k svojmu meno nič? Akoby mi ani nepatril…!“

„To je normálne. Teraz sa vám zdá všetko cudzie, no možno raz sa budete na všetko pamätať, a keď nie, tak sa vám možno podarí začať nový život. Treba to len skúsiť. Ako som povedala, možno je to nová šanca pre vás.“ -

odvrátil hlavu.

Sestra mu upravila vankúš a vyšla z izby. Potichu za sebou zatvorila dvere.

Benjamin si vzdychol. Načiahol sa za liekmi a tento nepatrný pohyb spôsobil, že mal akoby dé javu, spomenul si na časť zo svojho života. Videl sa sedieť v priestrannej izbe, s istotou mohol povedať, že vo svojej izbe. I vtedy sa načahoval za niečím, ale ruka ženy so snubným prsteňom mu v tom zabránila. Pobozkala ho. Vtom po ňom prešla akási zvláštna elektrická vlna. Akoby ho táto žena deň čo deň, noc čo noc bozkávala…

Strhol sa. Poznanie časti minulosti veľmi na neho zapôsobilo.

Z jednej strany si bol istý, že tá žena bola jeho manželkou, síce on na svojom prste nemal žiadny prsteň, ale na druhej strane cítil zvláštny pocit. Ten pocit nemohol pomenovať. Nevedel, čo cíti, ale vedel, že to nie je dobrý pocit. S tou ženou nebolo niečo v poriadku. Ale čo?

Na ďalší deň, keď sa Benjamin zobudil a pozrel sa von oknom, slnko krásne svietilo, príroda bola zaliata zeleňou, vtáky na blízkych stromoch štebotali. Bolo tak krásne, že sa mu snáď aj zachcelo ísť von.

Otvoril okno a z plných pľúc sa nadýchol čerstvého vzduchu. Zaželal si byť vonku – doma. No pri myšlienke na domov hlasno zastonal.

Zrazu si za jeho chrbtom odkašľal staručký doktor. Benjamin sa otočil. Nepočul ho vchádzať a tak sa troška i preľakol.

„Dobrý deň, pán doktor.“

„Dobrý deň, pán Francis. Ako sa dnes máte?“

„Bolesť už necítim. Aj hlavu mi už sestrička odviazala, ale tá prázdnota v duši a nevedomosť ma priam zožiera.“

„Vyzlečte si prosím vás košeľu. Urobím vám zopár vyšetrení.“

Keď doktor skončil, Benjamin sa ho spýtal:

„Tak ako?“

„Myslím, že vás môžem prepustiť.“ - pozrel sa na neho ľútostivo.

„Prosím?! Ale veď ja nemám kam ísť.“ - pozrel na doktora, ale ten sa neozýval.

„Pán doktor, hovoril som, že ne…“

„Počul som.“ - zahriakol ho. „Ale také sú predpisy. Vy nie ste chorý. Síce ste stratili pamäť, ale nijaké ťažkosti nemáte. A my predsa nemôžme čakať, kým vám amnézia ustúpi. Ľutujem.“ - pomaly, šúchavými krokmi vychádzal z izby.

Koniec ukážky

Raz, keď Benjamin opravoval strechu, lebo tri dni boli silné dažde a zatekalo, Riana sa k nemu priplachtila. Benjamin stál na rebríku a znenazdania sa za ním objavila Riana. Chytila ho okolo pása a hlavu si oprela o jeho širokú hruď.

„Čo to robíš!“ - spýtal sa jej Benjamin troška nahnevane i prekvapene, odstrkujúc jej ruku.

„Objímam ťa. Nehovor, že sa ti to nepáči. Veď niekedy dávno si to…," - zasekla sa.

Pozrela sa preľakane na neho a zišla z rebríka.

„Čo som ja niekedy…“ - spýtal sa Benjamin a zliezol za ňou.

„Ty? Nič. Ja…, ja som len chcela povedať, že…, že…“ - nevedelo ju rýchlo nič dobré napadnúť.

„Riana, povedz už konečne pravdu. Cítim, že niečo tajíš. Čo to je?“

„Ja netajím nič. Ja som len chcela povedať, že keď som niekoho takto objala v minulosti, išiel sa zblázniť od šťastia a tak som si to teraz chcela vyskúšať. Prepáč.“

Pozrel sa na ňu. Mal taký silný pocit, že klame, no vyzerala, že čo hovorí, hovorí vážne a ľutuje to.

„Už to viac neskúšaj.“ - povedal a ďalej sa venoval svojej práci, nevšímajúc si ju.

Riana odišla do vnútra za Mikym. Lucia pracovala a Benjamin bol zmätený. Tak, ako v poslednom čase často krát.

Vedel, že táto žena niečo chce. Nemohla v tom byť len príťažlivosť. Vedel, že niečo zamýšľa, ale čo, to musel zistiť, pretože k nej začal čosi pociťovať, čo k Lucii nepocítil nikdy. Luciu mal rád, bolo mu s ňou dobre, no Riana bola iná. Zvláštna a tajomná zároveň. Akoby mu niečo pripomínala. Ako studňa poznania, z ktorej keď sa raz napije, dozvie sa všetko.

A preľakane zistil, že on sa z tej studne túži napiť.

Prichádzal čas Rianinho a Mikyho odchodu.

Riana Benjamina v poslednom čase obchádzala a i keď sa náhodou stretli osamote, povedala len pár fráz a odišla za svojím manželom.

Benjamin tušil, že to je len akýsi krycí manéver a ona niečo zamýšľa spraviť. Niečo, čo súvisí s ním. Možno svojou nevšímavosťou, si ho chce prilákať k sebe.

V poslednom čase ho Riana veľmi priťahovala. Akoby pre neho znamenala minulosť. Lucie nepovedal nič o tom, čo sa stalo na streche a ani o tom „nevinnom bozku.“ Nechcel sa s ňou hádať. Mal ju rád a nechcel ju stratiť, no nevedel, či ju vôbec miluje.

Riana mu poriadne pomotala hlavu.

V jeden deň, tri dni pred Rianiným a Mikyho odchodom, sa Lucia vybrala so svojím bratom navštíviť svoju tetu, ktorú už nevideli dlhé mesiace. Keď boli malými deťmi, zvykla sa s nim hrávať a takpovediac, ona ich aj vychovala.

Dávala im celú svoju lásku, pretože sama nemohla mať deti. Prijala ich za svoje a oni ju milovali ako svoju vlastnú matku, keď ich skutočná matka zomrela. Ona im pomáhala prekonať aj jej stratu.

Riana nechcela ísť, pretože ju veľmi bolela hlava. Benjamin odišiel do roboty, však nejaká predtucha mu nedala pracovať a tak si radšej zobral dovolenku, akoby mal urobiť len polovičnú prácu a odišiel domov.

Išiel do kúpeľne a dal si horúcu sprchu. Padlo mu to veľmi dobre, pretože po tom všetkom, čo posledné dni prežil, sa potreboval poriadne osviežiť. Keď sa otočil, za jeho chrbtom stála Riana v nočnej košeli, ktorá zvýrazňovala všetky jej prednosti. Zbadal, že nemá pod nočnou košeľou nič.

Nesnažil sa zakryť, zabudol na zábrany, len sa pozeral na to zjavenie, ktoré stálo oproti nemu. Pozrel sa jej do očí a zbadal v nich neklamný znak túžby.

Cítil silné vzrušenie. Stála tu pred ním v celom svojom rozkvete – studňa pravdy a on sa z nej konečne mohol napiť.

Pritiahol si ju k sebe a teplá voda sprchy jej zamokrila vlasy a košeľu. Bola krásna. Oveľa krajšia a žiaducejšia ako v tých najkrajších a v najmódnejších šatoch.

Pobozkala ho. Jemne a príjemne. Bol to skôr priateľský bozk, ale i tak cez neho prešlo zvláštne chvenie, ktoré pri Lucii nikdy nezažil. Táto žena bola výnimočná.

Chytil ju za pevný zadok a ešte viac si ju pritisol k sebe. Pozrela sa na neho a vášnivo ho pobozkala. Pobozkala ho tak, ako v živote bozkávala len jedného muža. Muža, ktorý keby sa na to teraz pamätal, bola by v poriadnej kaši. Však nechcelo sa jej rozmýšľať, čo by bolo. Bozkávala ho naďalej a pobozkala každý kúsok jeho tela. Všetky miesta, ktoré poznala. Bozkávala sa s tým mužom, s ktorým sa pred pár mesiacmi milovala.

Však toto už nebol ten istý muž. On sa nepamätal na nič, a predsa, bolo to zvláštne, že sa miluje s jedným a tým istým mužom, ale akoby bol medzi nimi značný rozdiel.

Stiahol z nej nočnú košeľu a vtedy to zbadal. Pri prsiach mala maličké materské znamienko v tvare srdca. Zrazu sa mu zastrelo pred očami, no neprestával ju bozkávať. Akoby sa len rozpamätával na dni, ktoré s ňou strávil. Videl ju prechádzať sa nahú po veľkom byte, po svojom byte, ktorú dali zbúrať bez jeho vedomia. Vlasy mala krásne rozpustené a ešte mokré od horúceho kúpeľa. Bozkávala ho tak isto ako teraz a tak isto nežne ho hladkala. Milovala sa s ním v bublinkujúcej vode bazéna, v spálni, v kuchyni… Zrazu sa na všetko rozpamätal. No jeho myslenie bolo zastreté vášňou a tak nad ničím nerozmýšľal, aj keď už poznal pravdu. Chcel sa z tejto studne čoraz viac napiť.

Pobozkal jej malé srdiečko a pocítil mrazivý pocit. Jeho telom najprv prešiel studený pot a potom silná horúčava.

Nebolo pochýb, že je to žena z jeho snov a videní. Žena z jeho minulosti, o ktorej vždy vedel, že existuje. Všetko tomu nasvedčovalo. Nemohlo byť toľko náhodných vecí naraz. Veď prsteň, tvár, znamienko, vyzývajúce sa správanie a náhodné rozhovory, ktorým zatajila pravý význam. Ale prečo?

Pozrel jej prenikavo do očí a vycítil, že aj ona myslí na to, na čo on. Však ako ona, ani on sa nechcel teraz o ničom rozprávať a nechcel ani povedať, že sa pamätá na všetko. Teraz nedbal na minulosť, ktorá sa mu odohrávala pred očami.

Už okúsil jej ústa, jej dotyky a hladenia, pocítil ako chutí jej telo a určite niekedy v minulosti pocítil aj jej vášeň, teplo, otvorenú náruč a prijímanie. A chcel to pocítiť znovu.

Bozky začali naberať silnú vášeň, túžbu a nenechala sa dlho prosiť. Prijala ho plná rozkoše, vášne a túžby sa s ním milovať. Vnikal do nej a ich vzdychy naberali čoraz viac na intenzite.

Obtočila sa mu oboma nohami okolo drieku a nechala sa zobrať do obývačky, kde prevzala iniciatívu ona. Začala ho bozkávať po holej hrudi, vedela, že ho to veľmi vzrušuje. Bozkávala mu ušné lalôčiky a pomaly sa pohybovala v milostnom rytme. Navzájom si vymieňali iniciatívu a už nevnímali nič okolo seba. Žili len pre seba a nič iné nehralo dôležitejšiu úlohu ako ich vášeň.

Vzdychy sa stali výkrikmi, ktoré pomaly utíchali, keď sa obaja vznášali v oblakoch, kde prestal existovať čas. Potom zmorení klesli vedľa seba a hlasno dýchali.

„Si krásna.“ - povedal jej Benjamin.

„Si oveľa krajšia, akú som si ťa predstavoval. Už som po tebe túžil veľmi dávno.“

Sklopila oči.

„Riana… To nie je tvoje skutočné meno, však?“

„Nie, je to skratka z môjho mena.“

„Z akého?“

Mlčala, no po chvíľke uvažovania mu odpovedala:

„Marianna.“

A už v jeho mysli nebolo pochýb, že je to ona. Žena z jeho snov. Asi sa v rýchlosti nedokázal spamätať, keď spod gauča vybrala malý revolver. Nebolo pochýb o tom, že je skutočný. Hodila mu šaty a nakázala mu, aby sa obliekol. Keď sa nepohol, namierila mu na spánky pištoľ. Rýchlo, ako len vedel, si nahádzal na seba šaty a ona urobila to isté.

Bol silným mužom a bol by jej zobral zbraň, keby sa za jej chrbtom nebola objavila Lucia a Miky. Nechcel riskovať ich životy.

Lucia, keď zbadala v Rianiných rukách pištoľ, zvrieskla. Miky začal na ňu kričať, nech to položí, ale ona ich oboch zahriakla. Posadila ich vedľa Benjamina a vyťukala číslo.

„Všetko ide podľa plánu. Už môžeš prísť.“ - položila.

Oni nechápali nič a ona sa zasmiala tým svojím hrozným smiechom.

„Nebola som už najmladšia, keď som sa za teba vydala.“ - prihovorila sa Mikymu.

„Nemal si síce peniaze a nebol si žiadny krásavec, no nechcela som zostať na ocot. A ty si tak veľmi túžil po mne. Tak som sa za teba vydala. Vedela som, že pri tebe môžem robiť čo chcem, môžem ťa podvádzať a ty si to ani nevšimneš. Potrebovala som zázemie, aby ma niekto miloval a čakal doma. Niekoho takého, ako si ty. Si obyčajný hlupák, neschopný ničoho. Ale ponúkol si mi aspoň domov.“

Pozrela sa na Luciu.

„A čo sa týka teba…, nestojíš ani za mak.“

Benjamin ju objal.

„A muž, ktorý teraz sedí vedľa teba a objíma ťa, sa pred pár minútami miloval so mnou."

Lucia sa pozrela na Benjamina a on sklopil oči. Odvrátila sa:

„Si beštia.“ - povedala Riane.

„Som. Máš pravdu. No nezabudni milá švagriná, že len beštie to dotiahnú v živote niekam.“

Miky mal oči plné sĺz. Bol chlapom, nemal by plakať, však svoju ženu miloval. Nemohol pochopiť, čo sa s ňou stalo. Napriek všetkému ju ešte stále miloval.

„Áno, Benjamin. Som to ja. Tá žena, ktorú vidíš vo svojich snoch, vo svojich videniach. Alebo sa snáď mýlim? Ó nie, som to ja, Marianna, ktorá písala ten list, na ktorý ako vidím, sa pamätáš. Som to ja, s ktorou si sa často krát miloval a bolo ti so mnou dobre. A teraz som sa s tebou milovala preto, lebo som to s tebou ešte posledný krát chcela zažiť. V posteli si bol vždy dobrý a to sa nezmenilo.“

„Prečo to robíš?“

„Ty si na to ešte neprišiel? Nie? Tak ja ti niečo rozpoviem. Pochádzaš z veľmi bohatej rodiny. Tvoji rodičia umreli, keď si bol ešte malým chlapcom a vychovávala ťa stará matka. A keď zomrela aj ona, ten dom a všetko to

bohatstvo, ktoré niekedy patrilo jej, bolo zrazu tvoje. Bol si bohatý, dobre si vyzeral a maľoval si krásne obrazy. Bol si idolom mnohých žien, no ja som si ťa získala. Však nie preto, že by som ťa milovala, alebo niečo k tebe cítila. Ja som chcela len tvoje peniaze. Z domu si často nevychádzal preto, lebo som tvojho doktora presvedčila, ukázala na jeho telo, „nech ti povie, že slnko neprospeje tvojej chorej pokožke. A takto sa na teba tvoji susedia nepamätali, keď si sa bol vypytovať na svoj dom."

Benjamin si chytil tvár.

„Neboj sa, nemáš žiadnu chorobu. Si zdravý ako buk.“

„A čo sa stalo v tej starej dielni?“

„Napísala som ti list, aby si tam prišiel. Klamala som ti, že ti chcem pripraviť nejaké romantické prekvapenie. A ty si mi uveril. Odišiel si na to miesto, kde ťa i neskôr našli.“

Pri vchode zazvonil zvonček.

„Je otvorené. Poď dnu a zavri.“ - zakričala Riana.

„Ahoj, zlatko. Aha, tak tu máš tých svojich vtáčikov.“ - povedal muž, ktorý zo svojho kabáta tiež vytiahol pištoľ a tiež na nich namieril.

„Vážený dovoľte, aby som vám predstavila svojho priateľa, partnera, Nicola Kinga.“ - a pobozkala ho na ústa.

„On je ten, drahý Benji, ktorý ťa mal zabiť, aby som ja mohla zdediť tvoje peniaze, pretože si všetko prepísal na mňa. Pravdaže, ty si o tom ani nevedel, bol to len podstrčený papier, ktorú si mi podpísal.“

„Kopali sme ťa a ty si omdlel. A veru, to si mal jediné šťastie, pretože si sa nehýbal a my sme si s chlapcami mysleli, že si už skapal. Ale teraz už smrti neunikneš.“ - namieril na neho Nicol s pištolom.

Lucia vykríkla, začala plakať a prosiť, nech to nerobia. Však Riana namierila na ňu so svojím revolverom. Keď sa Miky pomrvil, Nicol k nemu pristúpil a silno do neho kopol, až Miky padol na zem a skrútil sa do klbka.

„Prestaň.“ - zastala sa ho Riana.

„Jeho nepotrebujeme.“

„Vieš, Benjamin, keď sa to nepodarilo bez zbraní, so zbraňami sa to určite podarí.“ - namierila na neho a stlačila kohútik.

Guľa vyletela zo zbrane, no nezavŕtala sa do Benjaminovho tela, pretože Lucia vyskočila a postavila sa pred Benjamina. A tak ju zasiahli dve rany. Prvá z Rianinej pištole, keď chcela zastreliť Benjamina a druhú vypálil Nicol, keď zbadal, že sa Lucia chce postaviť pred Benjamina.

Keď to zbadal Benjamin, rýchlo vyskočil a vrhol sa na Nicola.

Miky tiež nestrácal odvahu, aspoň teraz chcel pomôcť nevinným, aspoň teraz chcel niečo dokázať. Vrhol sa na Rianu.

Benjamin vybil z Nicolovej ruky zbraň, ktorá sa odkotúľala pod skriňu. Chytil mu ruku a vykrútil mu ju. Nicol prosil od bolesti, nech ho pustí, že to všetko má na svedomí jedine Riana, že to všetko vymyslela len ona. Zlomil mu ruku. Keď sa chcel odplaziť preč, kopol mu tak do lýtka, že mu praskla kosť.

Pozrel sa na Mikyho, ktorý zápasil s Rianou. Náhodou, ako sa bili o revolver, Riana potiahla kohútikom a Miky padol krvavý na zem.

Riana sa k nemu naklonila, pustila z ruky zbraň a zobrala do ruky jeho nevládne telo. Začala plakať a prosila ho o odpustenie. Miky sa na ňu pozrel, usmial sa a potom už odišiel z radu živých.

Benjamin rýchlo zobral Rianinu zbraň. Pribehol k Lucii, ktorá vyzerala veľmi zle.

Rýchlo zavolal záchranársku službu a políciu. Po celý čas ju upokojoval a prosil ju o odpustenie.

Riana naďalej plakala nad svojím manželom, plakala nad svojím životom, nad osudom. Až teraz pochopila tú skazu, ktorú zavinila. Nič ju nezaujímalo, len peniaze a za ne položil život i jej manžel, ktorého mala veľmi rada. Teraz to už vedela.

Keď v diaľke začula sirény polície, už nebránila sa.

Nechcela utiecť, chcela zodpovedať za svoje hriechy.

Keď ju odvádzali, pozrela sa na Benjamina a povedala:

„Viem, že mi to nikdy nebudeš môcť odpustiť, ale chcela by som svoju chybu nejako napraviť. U nás doma, v kuchyni v hornom šuflíku v kvetinkovej šatke nájdeš vkladnú knižku, na ktorej sú peniaze z domu, ktorú som dala zbúrať. Z tvojho domu. Sú tam i peniaze z predaných vecí, ktoré patrili tebe a nejaké iné veci. Zober si všetko. Všetko patrí tebe a Lucii. Aj Miky by to tak chcel. Heslo je Benji.“

Benjamin pozrel na Mikyho telo a prišlo mu nesmierne ľúto toho muža, ktorý bol k nemu vždy taký dobrý. Prišlo mu ľúto i Lucii a svojej minulosti. Už ľutoval i to, že sa napil zo zakázanej studne. No neľutoval, že sa všetko dozvedel o svojej minulosti.

K Riane a ani k Nicolovi necítil žiadnu nenávisť, ľutoval ich, pretože boli vydedencami spoločnosťami. Boli psychicky chorí.

Pristúpil k Lucii a chytil ju za ruku:

„Uvidíš, všetko bude v poriadku a ty sa uzdravíš.“

A ona sa na neho len usmiala a odvrátila zrak. O týždeň prepustili Luciu z nemocnice, pretože sa zotavovala veľmi rýchlo a jazvy sa jej pekne hojili. S Benjaminom odišli na Mikyho pohreb. Keď sa vrátili, Benjamin sa chcel s Luciou porozprávať, lenže nedokázal začať. No pomohla mu v tom.

„Aké to s ňou bolo?“

„Prosím?“

„Pýtam sa, že aké to s ňou bolo.“

„Ja…, prepáč mi Lucia. Neviem, čo so mnou bolo. Už som dlhšie tušil, že s ňou niečo nie je v poriadku, len som ti to nechcel povedať. Vy dve ste sa nemali v láske a ja som ti nechcel ničím ublížiť. Vedel som, že si ma chce získať, ale tušil som, že v tom je niečo viac.“

„A preto si sa s ňou vyspal?“

„Nie. Prepáč. Ja naozaj neviem, prečo sa to stalo. Možno som si myslel, že tak sa všetko dozviem zo svojej minulosti, lebo som cítil, že je s ňou nejako spätá.“

„Benjamin, mňa to veľmi bolí. Teraz je toho na mňa priveľa. Miky, ktorého už nikdy neuvidím, ty, ktorý sa mi zdáš byť tak veľmi vzdialený …“

„Viem, za všetko môžem len ja. Keby som nebol stratil pamäť, všetko by sa inak vyvíjalo.“ - tiekli mu po tvári slzy.

„Neobviňuj sa.“

„Ja viem, možno mi nedokážeš odpustiť, možno nikdy nebudeš môcť zabudnúť, ale chcem ti povedať niečo, čoho som sa bál. Bál som sa to vysloviť, lebo som si tým nebol istý. Ale teraz som. Viem to oveľa lepšie ako čokoľvek na svete."

„ Milujem ťa, Lucia. Milujem ťa.“

„Benjamin, aj ja ťa veľmi milujem.“ - pritisla sa k nemu a zostali tak spolu veľmi dlho v objatí stáť.

Slzy sa im hrnuli po tvári a boli šťastní, že nenechali odísť nádej, ktorá im ešte zostala. Nádej, ktorá im pomôže začať odznova. Aj keď to bude spočiatku možno veľmi ťažké.

Benjamin sedel v priestrannej izbe svojho nového veľkého domu. Jeho pamäť sa vrátila späť akoby ju ani nikdy nebol stratil. Jeho terajší domov sa veľmi podobal tomu, v ktorom žil niekedy dávno. Však teraz nebol sám a nebol obklopený zlými ľuďmi.

Mal milujúcu manželku, ktorá mu všetko odpustila a bola ochotná s ním začať žiť nový život. Všetko sa vyriešilo a obrátilo sa na dobre.

„Čo to kreslíš?“ - spýtala sa ho Lucia.

„Nás.“ - odpovedal.

V tom vbehlo do izby malé dievčatko a sadlo si Benjaminovi na nohy.

„Ocko, však mi porozprávaš tú rozprávku o zakliatom princovi, ktorý stratil pamäť?“

Lucia sa pozrela na Benjamina a obaja sa šťastne zasmiali.

Mali všetko, čo chceli. Šťastný domov, peniaze, dieťa a čo bolo hlavné, jeden druhého. A veľmi sa milovali.

Benjamin už vedel, že to, čo vtedy prežil s Rianou bola len obyčajná túžba, ale to, čo teraz prežíva s Luciou je pravá láska a to bolo to najcennejšie.

Epilóg

Prázdnota v srdci a tupá bolesť v hlave.

Tma a zrazu svetlo, ktoré hasne.

Hrdelný smiech a prázdnota.

A hľa, zrazu svetlo sa zapne a osvetlí celú miestnosť –

dušu i myseľ a už nikdy nepocíti tú bolesť a opustenosť.

Akoby ožil.

Akoby sa znova narodil.

A už potom len večná blaženosť.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

Prológ

Epilóg