VALÉRIA OSZTATNÁ

ILÚZIA

Ukážka z elektronickej knihy

Korektúra a technická spolupráca: Labai Emil, Franko Štefan,Ličko Michal

Obal navrhol: Zoltán Pap

Edícia: MEA 2000 o. z. - Mladá Éra Autorov nového tisícročia

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0013-7

Venovanie

Venujem všetkých ľuďom vo svete, pretože si myslím, že by mali poznať smutnú pravdu, ktorá sa skrýva za tajomným svetom internetu. Práve pre nich vznikla táto knižka napísaná z uhľa pohľadu mnohých ľudí, ktorí žijú v tomto „imaginárnom“ svete a ako samotný názov prezrádza, je napísaná na báze vymyslených udalostí príbehu, ktoré sú tak podobné mnohým tým, o ktorých som počula. Predovšetkým však venujem mužovi, ktorého poznám tak dobre, ktorí ma naučil sa na svet pozerať s inými očami. Mužovi, ktorého mi nikdy nebolo však dovolené spoznať.

(autorka)

„Priateľstvo je darom, ktoré sa nezakladá iba na slove, ale má hlboký význam. Iba vtedy je skutočné, ak sa deje medzi dvoma ľuďmi, ktorí to myslia úprimne. Kamarátstvo znamená, že sa staráš o toho druhého, keď ti záleží na tom, aby bol šťastný. Priateľstvo znamená, že sa vždy môžeš spoľahnúť na toho druhého a nikdy nežiadaš vďaku. V skutočnosti by som nemohla presne opísať pravý význam pocitu priateľstva, pretože ten kto ho raz našiel, ten to slovo pozná srdcom, nie rozumom.“

Silvia Veszprémiová

„Správa, že môj idol zomrel, obletela celý svet. Nemohla som tomu vôbec uveriť. Teraz s odstupom času vidím, že ten človek bol nepochopený ľuďmi kým žil, a až po jeho náhlom odchode odrazu všetci porozumeli jeho "nepochopiteľnosť"! Zrazu všetci chápu jeho genialitu, ľudskosť, charizmu... Každý chce pomôcť, ochraňovať. Tento človek bol a navždy bude na vysokom piedestáli pre jeho jedinečnosť. Žiaľ bolo mnoho tých, ktorí mu to nepriali alebo sa ho báli, ktorý ho chceli z toho piedestálu zosadiť. Ak by som mohla raz dostať šancu, rada by som mu povedala:

“Je mi ľúto, že tu nie si! Bol si a vždy budeš najlepším! Ďakujem ti za skvelú inšpiráciu pre milióny ľudí na celom svete! Klaniam sa tvojmu veľkému humanitarizmu, na ktoré prichádza mnoho ľudí žiaľ až po tvojom náhlom odchode.”

Dana Dávidíková

Mnoho ľudí sa napája na internet, aby nadviazal spojenie so starými priateľmi alebo rodinou, ktorých nevideli dlhší čas. Niektorí ľudia kladú otázku:

„Prečo ísť na internet? Iba mi zavolaj!“

Postupom času sme stratili kontakt s našimi priateľmi alebo máme vzdialených príslušníkov rodiny a prichádzame do sveta internetu, pretože je to spôsob, ako sa s nimi znova spojiť. Je to skvelé riešenie, i keď časom pozorujem tonu falošných profilov ľudí, ktorí nie sú tými, za ktorých sa vydávajú... Mnoho účtov je iba falzifikátom účtov hlavne celebrít a hudobníkov, ktorí hovoria, že sú „reálni“.

Žijeme v reálnom svete a internet je jeho súčasťou. Využívame internet na podnikanie a v každodennom osobnom živote, ale potom vidíme kontá falošných, ktorí tvrdia, že sú skutočnými osobami, hoci v skutočnosti sú to iba plané falzifikáty...

Je to trvalý problém po celom internete a musí byť zastavený. Títo ľudia skutočne klamú ostatných aby uverili, že sú niekým, kým v skutočnosti nie sú. To nie je správne... Nevinní ľudia sú zranení, robia z nich bláznov klamári, ktorí vytvárajú tieto kontá... To zraňuje celú našu komunitu a malo by to byť zastavené.

Osobne som mala zlé skúsenosti s takýmito ľuďmi. Podľa môjho názoru je to krádež identity niekoho druhého. Musíme si však uvedomiť, že sa to deje v REÁLNOM svete internetu, v SKUTOČNOM živote. A to je dôvod, prečo bojujeme.

Shelly Wilson

„Každý môže mať veľmi zlé dni, kedy to proste len chceme vzdať, chceme odhodiť všetko od seba, keď nemôžeme vidieť nebo za našimi slzami, keď netúžime mať nikoho vedľa seba. Keď sa túžime skryť za masku a bojíme sa ukázať skutočnú tvár. Mnoho, tak mnoho z nás pozná ten pocit zrady, využitia, znenávidenia. Všetky deje pôsobia na nás, všetky sklamania, smútok a slzy, ale nikdy nezmenia najhlbšiu časť nášho ja. Aj keď nevidíme oblohu alebo slnko na nebesiach, svetlo je tam stále, svetlo bude vždy tam, pretože to je jediné, čo všetci máme. Božské svetlo, čo Pán dal nám. A ak si myslíte, že nie ste kto ste boli predtým, premýšľajte o tom, čo ste robili, keď ste boli sami sebou, keď ste bol skromný človek, ktorý miloval aj tých, ktorých nepoznal. Potom sa pozrite do svojho srdca, do najhlbších hlbín a nájdete to svetlo. Nikdy nevzdávajme lásku, starostlivosť, pomoc. Dôvodom, prečo sme tu na Matke Zemi je práve to. Ukázať ľuďom, že musíme urobiť zmenu, milovať, starať sa a rozdávať.“

Limelite Mystique

„Hlboko milujem známu ikonu už mnohé roky. Vždy bol mužom, za ktorého som sa túžila vydať, o ktorom som snívala po celý život. Nemilovala som ho iba kvôli tomu, že bol ikonou. Ak by som bola dostala šancu osobne ho spoznať, nikdy by som od neho nič neprijala iba lásku, pretože to by stálo pre mňa oveľa viac, ako čo by som si za peniaze mohla kúpiť. On ma inšpiroval i vo viere k Bohu. Bez viery v Boha sme ničím. Musíme nasledovať Kristovo učenie, aby sme mohli dosiahnuť naplnenie v živote. Bol a navždy zostane jedným z najväčších božích anjelov. Moja láska k nemu bude aj naďalej silná a jeho svetlo nikdy nevyhasne v mojom srdci. Jedného dňa ho budem môcť znova zazrieť a on bude môcť vedieť, že navždy žije v mojom srdci.“

Loretta Agnes Bosarge

„Keď zima a samota rokov, bez toho aby si čo i len kedysi pocítil teplo lásky prejde, si unavený. Unavený z cesty usilujúci sa nájsť spriaznenú dušu. A keď ju znenazdajky nájdeš vo svete internetu, neskutočného sveta, akoby radi povedali ostatní, je to omnoho ťažšie.

Milovať niekoho v ďalekej krajine tak vrúcne, že ani vzdialenosť v kilometroch, ani jazyková bariéra nebude mať úspech vo vnucovaní svojich obmedzení, keď človek v láske odmietne udeliť moc nad krásou Bohom vybratého milenca v deň keď ste sa spoznali, všetko naokolo prestane mať význam.

Sociálna sieť je vybavená falošnými ľuďmi, čo vyvolávajú problémy. Nenechajte sa však zmýliť, pretože oni sú prítomní v "skutočnom živote" tiež. Sú v školách, na pracoviskách, v komunitách až po najposvätnejšie kostoly a miesta uctievania. Tak prečo by internet bol výnimkou?

Zvaľovať vinu na miesto, kde láska vznikla by bolo nespravodlivé. V skutočnosti malomyseľné. Pretože nemôžeme zabudnúť, že nielen ilúzia, ale osudová láska je v hre tiež. Keď sa človek stane obeťou sebauspokojenia, láska nemá žiadnu ochranu pred životnými nástrahami a bolestivými jednotvárnosťami. Múdry si to vedomí, že nehybnosť vytvára plameň. Keď sa zamilujete chcete ubezpečiť toho druhého, že vo vašom náručí je v bezpečí. Ak chcete zažiť poctivosť, vášeň a starostlivosť, budete musieť veriť. Lebo láska oslobodzuje od všetkých reťazcov povýšenosti, ako náhle bola prirodzene zrodená. Putá pochybností o sebe samej, ktoré ju držia v zajatí nemajú miesto v budúcnosti. Miznú. Je potrebné ďakovať hviezdam, lebo láska svieti na cestu zo svojej vnútornej krásy a vyžaruje neobmedzenú vnútornú krásu v úsmeve. A o koľko viac požehnaným sa môže cítiť človek, než keď objavil pravú lásku? Hoci na internete, ale napriek tomu, skutočnú lásku.“

Darrin Lee

Bola som na jednom nemenovanom internetovom portáli už niekoľko rokov a za tú dobu som zažila všeličo. Nadobudla som dobré aj zlé skúsenosti. Mám veľa nádherných, milých priateľov, ktorých milujem viac než čokoľvek na svete. Ale samozrejme som tiež narazila na niektoré malé dievčatá, ktoré si myslia, že život je hra a že pocity ostatných ľudí sú niečo ako hračka. Mám naozaj nepríjemný zážitok. Vlani v lete, bohužiaľ jedna z mojich dobrých kamarátok prežila to isté. Mladé hlúpe dievča prestieralo, že je mužom. Myslím, že netreba k tomu nič viac dodať. Jediné, čo môžem urobiť, je povedať o tom každému a poradiť, aby sa držali čo najďalej od nej a pokúsiť sa zastaviť túto hru, ktorá sa zakladaná na pocitoch druhých. Je to naozaj nepríjemný zážitok, ktorý nechcem aby niekto iný kedysi musel zažiť.

Maria Lise Jørgensen

Svet medzi štyrmi stenami je za oknom každodenného života. Svet s farbami, ktoré zahladzujú stopy šedosti dní, keď sa snažíš uniknúť zo života, ktorý ťa nenaplňuje. Nenachádzaš sám seba. Ak čakáš na niečo, čo iba má prísť a ako nemý svedok si pamätáš na časy, keď si sa prechádzal s priateľmi po zelenej lúke, keď ťa ohrievali lúče páliaceho slnka alebo štípal mráz na lícach. Keď sa vietor zakvačil do vlasov a nozdrami si pocítil prichádzajúcu jar, keď všetko ožíva. Sediac za nemou obrazovkou, rozprávajúc sa s nemými tvárami prežívaš nevysvetliteľné pocity lásky, priateľstva ľudí, ktorých spoznávaš čoraz viac. Hodiny ubiehajú, zdá sa ti, akoby minúta nikdy nemala šesťdesiat sekúnd. Oddávaš sa srdcom i dušou tomu nereálnemu svetu, ktorého si sa stal súčasťou. Nazývaš ho realitou, veď vytváraš priateľstvá, vzťahy. Stretávaš nových ľudí so spoločnými záujmami. Prežívaš bolesti, sklamania, snívaš, smeješ sa, plačeš a hádaš sa. Emócie...

Dnes už nemusíš prekonávať vzdialenosti, aby si mohol byť na miestach, o ktorých sa predkom iba snívalo kedysi. Priam sa dotýkaš neznámych tvárí, objímaš ich. Pozeráš sa na obrazovku počítača a vidíš ich. Známa vôňa, vôňa poznania. Snívate o krajšom svete, kde ste spojení v láske. Máte svoje drobné boje a ciele. Vytvárate minulosť, prežívate prítomnosť a kým si tam, máte spoločnú budúcnosť. Pamätáte sa na všetko, čo ste spolu prežili. Spomienky sú až príliš reálne vo svete, ktorý sa snažíte oddeliť od skutočnosti, ale srdcom viete, že je to nemožné. Skutočnosť sa od reality oddeliť nedá...

Tvoj život sa zmenil, neznáme tváre ti prirástli k srdcu. Šírite lásku. Slová majú neskutočnú moc. Mnohí vám nerozumejú. Zdá sa im, akoby ťa tento svet nielen odbremeňoval, ale zahaľoval do osídiel svojho magnetizmu a nemôžeš bez neho už existovať. Si dôslednejší, opatrnejší v osobnom živote, pretože vidíš, čo sa deje vo svete. Si odsudzovaný pre boje ktoré zvádzaš, i keď vieš, že konáš v mene dobra. Imaginárny svet je iba v tvojich snoch a podobá sa rozprávke. Čo môžeš vidieť a prežívať, je ďaleko od rozprávky, od sna. Vidíš už nielen lásku a stretávaš nielen ľudí, ktorí sa dotýkajú tvojho srdca. Vidíš satana, ktorý sa snaží ľudí dostať na svoju stranu. Mnohokrát padáš a znova vstávaš. Nevzdávaš ten boj, pretože vojnu si ešte nevyhral. Slzy stekajú tichým šepotom po lícach a zanikajú na perách. Pozeráš sa dookola a vidíš nespravodlivosť. I tu platí, že minca má dve strany. Ľudia vytvárajú nové účty a hrajú sa na niekoho, kým v skutočnosti nie sú. Môžu si to dovoliť. Človek bez obrázku, iba s mocnými slovami, človek vo svete fantázie dokáže hrať. Uvedomuješ si, že sú to slabí ľudia, ktorí sa boja pozrieť do tváre svojho strachu, ktorí nemajú vlastný život. Využívajú slávu, ktorá im nepatrí, zraňujú tých, ktorých nepoznajú. Ďalší veria, pretože potrebujú akési svetlo nádeje. Srdce ti krváca a uvedomuješ si, že ten boj nemôžeš vzdať. Možno nikdy nevyhráš vojnu, ale musíš sa o to pokúsiť. Musíš bojovať o spravodlivosť a pokúsiť sa zmeniť i tento svet, ukázať lásku, ktorá tak chýba. Pretože sú dve cesty, ako šíriť svetlo. Byť sviečkou alebo zrkadlom, ktoré odráža svetlo. Kým ty máš na výber, možno iní už nemajú. Nevzdávaš sa!

---- ... ----

Bolesť nikdy neustúpila. Bilióny fanúšikov sa snažili pokračovať vo svojom živote. Vedeli, že by to chcel aj on. Snažili sa vyhovieť požiadavkám, ktoré kládol na nich svet, rodina, ale nemohli žiadať, aby na neho zabudli, aby nikdy viac nepocítili jeho lásku. Kamkoľvek išli jeho hlas, pohľad ich sprevádzal. Nedokázali zabudnúť na jeho úsmev. Vyrýval im temné znamenie v srdci. Tam, kde ich nik nemohol vidieť, plakali. Každý jeden z nich potreboval byť bližšie k nemu, obkolesiť sa ľuďmi, ktorí ho milovali. Ktorí ho nikdy neprestali milovať. Jednou z nich, z tých biliónov ľudí, ktorí ho vynášali do výšin a pripisovali mu nadprirodzené vlastnosti, bolo obyčajné dievča ďaleko od miesta jeho posledného odpočinku. Dievča, ktoré na začiatku tej cesty si neuvedomovalo, že by mohla byť jedinou vyvolenou, ktorá sa s ním nikdy nestretla. Volala sa Stephanie Strikeová. Vytvorila si konto na spoločenskom portáli Incognito a začala žiť...

---- ... ----

Neustále sa jej v snoch vracala jeho tvár, úsmev. Milovala všetko, čo bolo spoločné s ním. Milovala jeho rodinu, deti, pretože boli jeho súčasťou, boli tým, čo stvoril, pochádzali z neho. Naďalej žije v nich. Pretože všetko, čo ich naučil, čo z nich vychoval, bolo z neho, vzniklo z lásky, akou ich ľúbil. Láska... Na to slovo už celkom zanevrela. Nemohla myslieť na lásku ako na úžasný pocit, ktorému sa kedysi oddala. Pretože láska predstavovala život, ktorý jedného dňa zomrel. On bol láskou pre svet. Jeho oči sa však už viackrát nemohli otvoriť a jeho úsmev, jeho posledný sladký úsmev zanikol v sekunde spolu s ním. Túžila zomrieť, zatvoriť oči a oddať sa večnému spánku, aby ho mohla raz stretnúť. Aby mohla zacítiť jeho vôňu, uvidieť úsmev a počuť jeho zvonivý smiech. Bolesť bola ohlušujúca. Drala sa na povrch bytia. Až teraz si uvedomila, ako veľmi milovala človeka, ktorého nikdy nestretla a navždy ho stratila. Láska, ktorá bola výnimočná už pri samotnom zrode, sa stala nakoniec trápením, neutíchajúcou bolesťou, ktorá sa vodrala do srdca a zmenila krásny život z rozprávky na krutú realitu. Realitu, v ktorej chýbala láska, v ktorej chýbal on. Aká forma vyššieho bytia ukradla lásku svetu? Ako mohla byť taká neústupčivá, taká krutá, že ho dokázala zobrať? Prečo sklamala toľkých ľudí, nevypočula ich prosby? Veď túžili byť, iba súčasťou toho krásneho snenia, z ktorého sa nikdy nechceli prebudiť. Chceli byť súčasťou jeho života. Časť z neho. Nie iba na krátku chvíľu, ale na celý život. Ten však už zanikol...

„Je tu voľné?“ - spýtal sa ktosi.

Vo sne otočila sa za hlasom srdca a uvidela ho. Mal na sebe tmavé slnečné okuliare, čierne nohavice, modro bielu pásikavú košeľu, čierny klobúk na hlave a čierny kabát pripomínajúci a voňajúci po koži. Vlasy mu v kučerách splývali pod ramená. Tie krásne tvarované prsty by spoznala aj so zatvorenými očami. Obdivovala ich na nespočetných fotografiách, videách o ňom. Priam cítila ich nežné pohladenia. Predtým ako odišiel. Ako odišiel navždy...

Posunul si okuliare na špičku nosa a pod nimi sa objavili nádherné tmavohnedé oči, v ktorých poskakovali iskričky. Krásne tvarované ústa, ku ktorým patril nemeniteľný anjelský úsmev. Detský smiech... Sadol si vedľa nej. Nemohla od neho odtrhnúť zrak. Tak to bolo vždy, kým nemusel navždy odísť...

Dotkol sa nežne jej ruky a zacítila teplo lásky, ktorá z neho vychádzala. Srdce jej zaliala znova láska, ktorá ju doteraz živila. Ruka sa v jeho ruke roztriasla, srdce bilo opreteky s časom, ktorý v tej sekunde znova začal plynúť skutočným tempom. Čas, ktorý sa prednedávnom zastavil v mŕtvom tichu, ktoré nastalo keď odchádzal a opúšťal ich, rodinu, fanúšikov prvý ale poslednýkrát...

Pohladil ju prstom po ruke. Uvedomila si, že nie je sama a môže byť naďalej šťastná. Tak Boh ho nevzal naveky, ako si mysleli. Vrátil im ho. Láska bola neoblomná, nekonečná a zdolávala všetky prekážky. Bola čistá, nevinná. Bola večná. Dokázala čeliť i smrti...

Pozeral jej do očí, akoby chcel čosi povedať. Ticho. Prečo je tak neuveriteľne ticho? Nepočula už ani motor lietadla, v ktorom sa nachádzala. Očami prebehla po jeho vnútrajšku. Okolo boli rozprávajúci sa pasažieri, ale nevnímala ani jedno ich slovo. Rozruch z jeho prítomnosti tento krát nenastal. Pozrela sa znova na neho. Usmieval sa a vpíjal sa jej do očí.

„Zomrel som.“ - vyslovil potichu, akoby nechcel, aby to počul aj ktosi iný.

Ten krásny nenapodobniteľný hlas... Tie bolestivé slová...

„Peter...“ - vyslovila s láskou.

A potom... potom sa rozplynul. Znova začula hukot motora lietadla a vravu pasažierov. V očiach ju pálili slzy a znova bola neuveriteľne sama. Ešte cítila jeho vôňu, keď sa prebúdzala. Už ho ale nevidela. Myslela na jeho nadpozemsky krásne oči a pery, ktorých sa túžila dotknúť svojimi. Cítila lásku z jeho pohľadu, z jeho bytia. Pod jeho úsmevom sa roztápala, jeho dotyk ju ešte vždy hrial na ruke. Umrel! Opakovala si v duchu. A s ním umrela aj láska, ktorú doniesol svetu. Silou vôle sa snažila zadržať slzy. Kvôli nemu nesmela plakať. Trápilo ho, keď videl slzy v očiach svojich fanúšikov, blízkych. Ak by žil, povedal by:

„Musíš sa smiať!“

Ale ako sa mohla usmievať, keď jej srdce zožierala bolesť? Keď sa cítila byť opustená, nemohla sa smiať. Smiech zomrel na tvárach ľudí v deň, keď Peter poslednýkrát zatvoril oči. Hodiny ubiehali a ona si znova pripomínala minulosť, neschopná zaspať. Miesto, kde sa ocitla, jej nepatrilo. Život, ktorý žila bol zrazu prázdnym. Prednedávnom mohla snívať, mohla byť šťastná. Bála sa svojich pocitov. Bála sa toho, akú nepripravenú ju zastihla jeho smrť. Nikdy ho nepoznala, nikdy ho nestretla, ale predsa sa cítila byť k nemu byť tak blízko. V tej chvíli si uvedomila, že život, ktorý si myslela, že ju naplňuje, ju nenaplňoval. Túžila zanechať stopu v dejinách, urobiť niečo viac pre jeho pamiatku. Preto, ak by žil, aby bol na ňu hrdý. Budúcnosť bola napísaná vo veľkej knihe, ktorú nemohla čítať, ale bola vďačná, že ju svojimi piesňami zmenil. Všetko od počiatkov jej života smerovalo k tomu, aby ho raz stretla. V tú noc o tom ešte netušila. Nevedela, že bolo príliš neskoro začínať lásku, na ktorú tak dlho obaja čakali, že sa ukázalo, bolo príliš neskoro v nej pokračovať. Osud to zariadil inak. Božie cesty boli nevyspytateľné, ale nikdy by si nepomyslela, že bolesť ktorú teraz cíti, jedného dňa môže byť omnoho väčšia. Teraz nenávidela život, Boha, ľudí ktorý ho zabili. Chcela zomrieť, aby mohla byť s ním. Ale nemohla.

On by to tak nechcel... Bol by radšej umrel, než by mal vidieť kohokoľvek mŕtveho kvôli nemu. Ale veď on umrel! Chcelo sa jej kričať. Nemohla. Nebola sama. Vo vedľajšej izbe spal jej snúbenec. Bola mu vďačná, že sa na ňu nepozerá ako na blázna, keď plače bez príčiny. Otočila sa v posteli. Vedľa nej nik neležal. Akoby to miesto bolo rezervované pre niekoho, ktorého tak čakala. Jemu už však nebolo dovolené prísť...

Pozrela do zrkadla oproti postele a zazrela vlastný obraz. Rozvidnievalo sa. V tom pohľade bolo vidieť trápenie a bolesť fanúšika. Bolo to na nevydržanie. Peter Langhton umrel.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Venovanie