VALÉRIA OSZTATNÁ

ZRKADLO

Ukážka z elektronickej knihy

Technická spolupráca: Špacír Stanislav, Labai Emil

Jazyková korekcia: Mária Ballová

Fotografia obalu: Attila Slama

Obal upravil: Juraj Bako

Obrázky v knižke: Silvia Veszprémiová

Edícia: MEA 2000 o. z. - Mladá Éra Autorov nového tisícročia

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0242-1

OBSAH

SARAH(v dnešných časoch)

SARAH(pohľad späť tam, kde sa to všetko začalo)

PATRICK(pohľad späť)

SARAH(v dnešných časoch)

MARTIN THOMPSON(a jeho život)

PATRICK(späť k príbehu)

SARAH A PATRICK (ich spoločný život tam... niekde)

REALITA(alebo sen?)

SARAH(dnešný deň)

Prechádzajúc sa neznámou krajinou,

uvidela ho.

Nádej priniesla šancu na nový život,

ktorý by mohla prežiť s ním.

V každom úsvite ho mohla vidieť,

osvetlil jej dni,

láska bola všemohúca,

nezabili ju ani nočné mory,

ktoré prišli, aby udupali ju,

nútili zabudnúť na krásu,

ktorú venovala.

Prechádzajúc sa neznámou krajinou,

stala sa jej domovom,

videla sa jeho očami,

v odlesku svojich očí uvidel seba.

Leteli do raja držiac sa za ruky,

okovy, ktoré ich pútali, upustili,

s rachotom opadli.

Prechádzajúc sa neznámou krajinou,

pocítila dotyk jeho ruky,

pozrela sa mu do očí,

slnko osvetlilo jeho tvár

a ona sa stratila naveky.

Žili v snoch na mieste zvanom Láska,

svet stvorený iba pre nich,

kde vládne pokoj a krása.

Svet bez vojen a tlaku,

kde miera je daná vánkom letného času.

Kde ho bozkáva sladkými bozkami,

opiera hlavu o jeho ramená,

kde je iba on, kde je iba ona,

svet stvorený iba pre nich.

Láska volaná: Ty.

Láska volaná: Ja.

Prechádzajúc sa neznámou krajinou,

zrazu ju spoznáva,

je z jej detských snov,

je to jej rozprávka.

Vidí ho očami svojej duše,

miluje ho na večné časy.

I keď sen sa zdá byť niekedy ako údel,

bude mu patriť už naveky.

Keď ho potrebuje,

iba zatvorí oči.

Je v jej dni, v jej noci,

tam, kde sa jedného dňa prebudil a uvedomil si,

že tam vždy patril, že tam zostane už naveky.

SARAH

(v dnešných časoch)

Už dlhý čas mala halucinácie. Teda ona ich tak nenazývala, ale neodvážila sa o nich nikomu povedať.Začalo sa to pred pár mesiacmi znova. Najprv počula čudné zvuky, akoby z iného sveta. Nebála sa ich. Skôr sa divila ich nadpozemskému zvoneniu. Akoby zvony nebies, anjelov. Najprv si myslela, že sa ozývajú z vedľajšej ulice od kostola, ktorý bol poblíž jej domu, ale skoro si uvedomila, že ten zvuk nepochádza z náradia vyrobeného ľudskou rukou a nie je dotknutý ľudským hlasom. Nadpozemský. To slovo sa jej silno blúdilo do mysle.Potom to boli obrázky. Obrázky vynárajúce sa v mysli, keď snívala. Pred pár dňami sa zobudila s kropajami potu na čele a silne búšiacim srdcom. Ten sen bol zvláštny. Taký živý a predsa neskutočný.Nevidela nič, iba azúrovo modré nebo. Takú krásnu modrú jej oči nikdy predtým nevideli. A potom tie biele mramorové schody.Boli také čisté, akoby cez ne ešte nikto nebol prešiel, a predsa vedela, že tade už prešlo milióny duší. Duše. Prečo jej to slovo prišlo na rozum? Cítila neskutočný pokoj, ako pomaly vystupovala po schodoch, neuvedomujúc si, že sú tam nádherne vyrezávané dvere z dreva. Vnímala iba tie prekrásne kvety vedľa schodov. Žiarili farbami. Farbami sveta. Ako dúha, a predsa sa dúhe ani zďaleka nepodobali. Nozdrami pocítila ich príjemnú vôňu. Pomaly dýchala ten neurčitý parfum, zmes vôní celého sveta, do pľúc a oddala sa tej nádhernej pokojnej chvíľke. Až vtedy uvidela tie dvere a v minúte začula hlas:

„Ty sem ešte nepatríš!“

Obrázok sa rozsypal ako črepy zrkadla a na ich rinčanie sa prebudila čudujúc sa, kde sa nachádza. Keď si uvedomila, že je doma v posteli, nedalo sa povedať, že by jej odľahlo, lebo sa nebála. Ešte stále nie. Pocítila iba čudný pocit, akoby ju niekto sledoval.Zažala nočnú lampu na stolíku vedľa postele. Miestnosť osvietilo svetlo. Bledofialové steny, veľká ťažká komoda, v ktorej uchovávala svoje drahocennosti, spomienky zakotvené do vecí, pre cudzieho pozorovateľa také nepotrebné. Ťažká čalúnená posteľ zapraskala, ako sa posadila. Bol teplý augustový večer, biele záclony ofukoval jemný vánok spoza otvorených dverí terasy.Za nimi tma, ale vedela, že je tam krásne udržiavaná zelená záhrada v strede s malým jazierkom a vedľa železnou lavičkou, ktorú jej zhotovil majster z druhého domu.Vstala z postele, na nohy si obula letné papuče, prehodila tenký župan a míňajúc toaletný stolík, vedľa ktorého stálo obrovské zrkadlo, taktiež s dreveným tmavým rámom, aby sa hodilo k zariadeniu izby, otvorila terasové dvere dokorán. Postavila sa do ich stredu, aby si nechala vlasy postrapatiť ľahkým vánkom. Dlhý župan sa akosi zasekol o rám zrkadla a zadrapil sa do spojovacieho materiálu, na ktorom stál.Urobila krok vpred a začula trhnutie látky. Obzrela sa a uvidela vinníka. Keď sa jej po chvíľke podarilo vyslobodiť župan, aby sa neroztrhol ešte viac, vánok zosilnel a záclona sa dotkla jej tváre. Takmer skríkla.

„Oh!“ - zvolala, keď si uvedomila, čo to bolo a privrela dvere s odhodlaním vrátiť sa do postele.

A vtedy to uvidela. Obrázok, ktorý sa objavil v zrkadle. A potom ďalší a ďalší. Pribudli slová. Slová, ktoré cítila, že boli písané láskou.Nevedela, ako dlho to trvalo, ale zrazu zrkadlo stmavlo, zostal iba odraz nočnej lampy, ktorý doteraz nevidela.Bolo to tak dávno... Spomenula si na niečo. Pokrútila však hlavou, akoby sa netúžila oddať spomienkam. Vonkajší pozorovateľ by nemohol povedať, či to bolo kvôli smútku, alebo radosti, či iba z úsmevu alebo strachu nad videným.Ľahla si do postele a zatvorila si oči. Iný by si myslel, že spánok nepríde tak ľahko, ale už o pár minút ju objal a zahalil závojom zabudnutia, aby jej v tej krajine, kam sa dostala, znova prebudil dušu, jej skryté ja. Akoby chcel čosi naznačiť.Videla iba azúrovo modré nebo. Znova. Tento krát však tam neboli schody a dvere, ale dlhý rebrík staršieho dreveného typu tmavo krvavej farby. Niekto išiel pred ňou po tom rebríku. Ktosi driečny. Vysoký muž.Na konci rebríka dvojité dokorán otvorené okno. Neznámy, to ešte videla, preložil jednu nohu, potom pomaly druhú a už bol na druhej strane za oknom. Ako tam stál, opierajúc sa rukami o okno, stál vlastne vo vzduchu. Prázdnota, nebo. Nadnášal sa?Keď dosiahla vrchol a túžila si preložiť nohu i ona cez okno, pretože to už vedela, nasledovala toho muža, začula hlas, teraz úplne iný, ale taký známy, až ju striaslo. Nemohla to však cítiť, bola akoby sa odbremenila od fyzického tela tam, vo sne. Stále snívala.

„Ty sem ešte nepatríš!“

A sen sa rozplynul. Zachytila iba obraz tváre muža, ale na to otvorila oči a zabudla ho. Zapla svetlo a v zrkadle sa ligotali slová ako hviezdy:

„Chcem späť svoju rozprávku!“

A vtedy si spomenula, ako tam nesmelo stála pri zrkadle, neschopná pohnúť sa, iba sledovala tie obrázky a slová. Neskutočný pocit. Vedela, že patria iba jej, ale odkiaľ sa tam vzali, kto ich poskladal, nevedela. Vlastne, nebola si istá. Pamätala sa však na časy, keď mohla vidieť omnoho viac. Časy, keď mohla hovoriť a počuť, ale nikdy sa nemohla dotknúť. Nikdy viac po tom, čo porušila sľub...Pozrela sa na hodiny. Päť hodín ráno. Bol čas vstávať. I tak by nemohla dlhšie spať. Dnes mala ešte toľko povinností... Pohľad jej zabehol späť k zrkadlu. Slová sa stratili. Znova bola sama.

„Možno staré kliatby ešte existujú?“ - zrodila sa myšlienka, keď schádzala po schodišti do suterénu.

SARAH

(pohľad späť tam, kde sa to všetko začalo)

Detstvo? Prečo si želáme tak skoro dospieť? Mala ho krásne. Nie! Jej detstvo bolo úžasné, bezstarostné, usmievavé. Mala mnoho priateliek, hrali sa naháňačku, schovávačku, preskakovali cez gumu, neskôr stavali bunkre. Jej matka sa išla z toho zblázniť, ale boli to jej detské časy, do ktorých sa neskôr tak veľmi túžila vrátiť. Možnosť však nebola. Všetko čo zostalo, boli iba spomienky.Po celý čas sa snažila byť vzorom pre iných, ale akoby osud sa s ňou naschvál zahrával. Rodičia jej vybrali správneho manžela, ako to oni radi nazývali, ale ona sa zaľúbila do iného. Vybraný sa jej vôbec nepozdával. Niežeby nebol driečny, ale necítila k nemu nič. Už dlhé mesiace vedela, že si boli rodičmi súdení od narodenia. Ich rodičia sa stýkali, pochádzali z rovnakej spoločenskej vrstvy, ale Sarah sa zdalo, akoby to bol iba čistý obchod, akoby ju predali. Keď ho spoznala, myslela si, že našla toho pravého, ale čoskoro sa ukázalo, že to tak nie je.Po toľkých hádkach s rodičmi, ktorí ju upozorňovali na jeho rozvrátenú povahu, po čase, keď sa takmer všetky priateľky od nej otočili, si uvedomila, že to nestálo za to. Láska bola klamlivá, fyzicky bolestivá. I dnes, ako sedela vo veľkej obývacej miestnosti, cítila jeho drsné ruky na svojich ramenách. Ich stisk. Ich silný stisk. Keď potiahla rukávom, uvidela jeho prsty.

„Zaslúžim si to.“ - vyslovila šeptom, ale vedela, že to nie je pravda.

Nik si nezaslúžil byť takto týraným. Kde sa pominula láska? Bola medzi nimi niekedy alebo to bol iba klam, ktorý si myslela, že je skutočnosťou, keď sa mu tajne oddávala pred svadbou a myslela si, že jej šťastie nikdy nebude mať konca?Po svadbe sa začal meniť. Nebola to náhla zmena. Jeho zmenenú náladu pripisovala jeho ohnivej povahe, tej povahe, do ktorej sa zaľúbila. Keď prišiel domov prvýkrát opitý a ona sa mu nechcela oddať, začal vrieskať a vystrelil jej facku. Zostala stáť ako obarená, neschopná slova.Premýšľala, či je to ten istý muž. Vzal si ju tam na dlážke medzi vchodom do obývačky a uličkou, ktorá viedla do kuchyne. Nezáležalo na tom, že služobníctvo bolo doma. Spali, a i keby neboli spali, neodvážili by sa pozrieť von zo svojich skromných izieb, nieto ešte zasiahnuť. Každý sa ho bál. Najprv tomu nerozumela, ale nakoniec pochopila až príliš dobre.Facka bola silná, až s ňou zatriaslo a hodilo o stenu. Vzápätí padla na čisto vyleštenú studenú podlahu. Vrhol sa na ňu. Darmo prosila, kričala. Nemohla zvrátiť sled udalostí. Roztrhol jej šaty. Šaty, ktoré jej dal ušiť na narodeniny a ona si ich obliekla, aby sa mu zapáčila, odvďačila. V tej chvíli cítila všetko, iba vďaku nie. Pokúšala sa odsunúť jeho ruky od svojho tela, kopnúť ho, ale všetko bolo márne. Bol vyšší, silnejší. Ľahol si na ňu celým telom a ona pocítila závrat, keď jeho vôňa jej vošla do nozdier. Pot, parfum, ktorým sa zľahka navoňal ešte ráno, cigary a whisky. Smrad. To už nebola vôňa muža, po ktorom kedysi túžila. Tento ju odpudzoval.Jednou rukou jej chytil obe ruky, zopäl nad hlavu a silno držal, aby sa nemohla ani čo len pokúsiť ho od seba odsotiť. Pod roztrhnutými šatami sa jej vynorila čipkovaná podprsenka. Druhou rukou ju dychtivo odhrnul a ... Pohryzol ju. Až jej z očí vytryskli slzy. Stiahol si zips na nohaviciach, vyhrnul sukňu, odhrnul nohavičky a potom... Doteraz nevie, čo sa presne stalo. Jej poslednou myšlienkou bola vyslaná prosba k Bohu, aby to urýchlil, aby čosi urobil. Z očí jej prúdom tiekli slzy, srdce búchalo rýchlosťou, akou ešte nikdy.Našla sa až o pár minút na dlážke. Alebo to boli hodiny? Prebudila sa na horkú chuť v ústach. Čosi ju tlačilo, chladilo zo spodku. Pomaly otvárala oči, akoby premýšľajúc, či je to správne, či by tak mala urobiť. Nechcela zazrieť jeho obraz. V skutočnosti ho už nikdy viac nechcela vidieť. Pomaly, akoby ju ovalili bucharom, sa pozviechala zo zeme obzerajúc sa, či ju niekto videl. Naokolo nebolo ani živej duše. Ako len vládala, ponáhľala sa do spálne. Pred dverami sa náhle zastavila, akoby tam bola akási neviditeľná stena.Bude vnútri? Dlho sa rozhodovala, čo urobiť. Nemohla však zostať stáť na jednom mieste po celý čas, i keby si to bola veľmi želala. Pomalým pohybom otočila kľučkou na dverách. Takmer bez zvuku za sebou zatvorila dvere v domnení, že ak jej manžel spí, neprebudí sa. V posteli však nebol nik. Vydýchla si. Tak ako bola, si ľahla do postele a horko zabedákala. Celú noc nemohla zažmúriť oči. Čo ak sa vráti?Nevrátil sa. Na ďalší deň sa všetko zmenilo. Už sa nemohla pozrieť na neho ako na muža, ku ktorému kedysi čosi cítila. Svoje tajomstvo uchovávala hlboko v srdci po celé tie roky, ktoré nasledovali po tomto incidente. Vždy to bolo rovnaké, iba nie vždy stratila vedomie ako prvýkrát. Vyhýbala sa mu, ak mohla. Ak nemohla, naučila sa tíško trpieť.Nevedela, čo to vyvolalo, ale od toho dňa s ňou manžel odmietal spať v jednej posteli. Aspoň malý plamienok v beznádeji, v ktorej sa nechtiac ocitla.Ani sama nevedela, ako to tie dlhé roky zvládla a ako sa nestala tehotnou. Boh predsa držal nad ňou svoju ochrannú ruku. Nechcela priniesť do tohto sveta, do domova, ktoré už dávno nepredstavovalo pokojne praskajúci krb, pohár vína a náručie milovaného človeka... nemohla tam doniesť, porodiť dieťa. Vypočula si množstvo nadávok od manžela, že je neplodná. Ani raz sa nepozastavil nad tým, že možno je ním on. Jej to bolo však jedno. Už jej bolo všetko jedno. Jej život nemal cenu, ale predsa si ho nebola schopná vziať. Rodičia ju učili k čomusi inému... Aká to malomyseľnosť! Prečo si myslela, že práve ona by mohla byť tá vyvolená, že by mohla byť princeznou z rozprávok a prežiť nádherný život s princom, ktorého si vybrala? Rozprávky neexistujú, ako náhle človek dospeje. A zázraky? Načo by jej boli? Načo by jej čokoľvek ešte bolo?

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

OBSAH

SARAH

SARAH