RENÁTA  ELIAŠOVÁ

ŠAMAN NA KONI

(ukážka)

Grafická a technická spolupráca: František Szekereš, Špacír Stanislav

Edícia: MEA 2000 o. z. – Mladá Éra Autorov nového tisícročia

Autorské práva sú vyhradené

ISBN 978-80-560-0032-8

Prvá časť

Deň príchodu

Po prvej noci môjho príchodu do novej ešte nepoznanej zemi si objednám kávu a hľadím von z okna. Vidím vysoké datľové palmy a malé domy vyrobené z pieskového kameňa. Sú akoby práve čerstvo natreté bielou a modrou farbou a pevne stoja na svojom mieste. Slnko poriadne vypeká a vonku sa nič zvláštneho nedeje. Očami si prehliadam okolité malé domy, pričom vzhliadnem ženu v ružovom pyžame. Vedľa nej sedí muž na plastikovej stoličke a číta si ranné noviny. O chvíľu pribehnú dve kučeravé deti a tlačia do seba veľký kroasan. Vo vedľajšom dome vešia žena v zástere a šatke na hlave, ktorú má srandovne uviazanú z detskej dupačky. Za domami si všimnem vysoké hory, kde sú kopce. Tie kopce mi pripomínajú biele čiapky sú totiž prikryté bielym snehom. Slnko mi páli rovno do tváre a pod nohami ma šteklia malé kamene pastelových farieb. Neskôr zbadám malého vtáčika, ktorý sa hojdá s vánkom na suchej vetvičke, pričom objedá fialové pichliače. Po vypitej káve mám pocit, akoby som vypila tuzemský rum. Prehliadam si stránky časopisu a píšem si prvé poznámky do svojho žurnalistického denníka.Únava ma premáha a z okolitých domov sála teplo, ktoré sa mi vrýva pod kožu. Odrazu sa zdvihnem a odchádzam z kaviarne hotela a púšťam sa do mojej expedície. Vyjdem von a pod nohami ma začnú tlačiť veľké kamene a do očí mi začne fúkať piesok z púšte. Je horúci letný deň a vysmiate slnko pripeká ako o dušu. Ja stojím na púšti a snívam o osviežujúcom dúšku vody. Mám za sebou už dlhú cestu a nevládzem pokračovať. Zrazu v diaľke zbadám vodnú hladinu.

„Hurá!“

Pozbieram ešte raz všetky svoje zvyšné sily a pridám do kroku. Po pár metroch však vytúžená voda zmizne. Potom rozmýšľam, že či som práve svedkom akéhosi púštneho výplodu menom fatamorgána alebo som práve svedkom skutočného javu. Značím si presný čas a dátum do denníka. Zohnem sa a zodvihnem zo zeme púštny piesok. Hľadím naňho a sledujem ako sa mi presýpa pomedzi prsty. Vzpomeniem si na staré presýpacie hodiny. V dávnom čase ich používali staroveký Rimania a riadili sa podľa nich. Skladali sa z dvoch sklenených buniek spojených úzkym hrdlom. V bankách bolo to isté množstvo piesku, ktorý sa presýpal z vrchnej banky do spodnej banky. A keď už sa piesok presunul z vrchnej do spodnej banky prešla medzitým jedna hodina. Nakoniec si otvorím denník a nakreslím si doňho ceruzkou presýpacie hodiny. Z mojej vytúženej vody stál predo mnou odrazu obrovský palác. Blížim sa k palácu úplne vyčerpaná. Obzriem sa za seba a zistím, že sa hotel stratil z môjho obzoru a hore na oblohe sa povystieralo škaredé mračno. Už, keď stojím pred vysokými bránami paláca, zaklopem hlasno na drevené brány. V tom sa otvoria a ja vojdem bez váhania do obrovského paláca. Tu sa vystiera Fatima na hodvábnom koberci a predstiera, že je celkom sama. Nohy, natiahnuté na samätových vankúšoch, má v členkoch spôsobne prekrížené. Vedľa nej na kamennej dlážke pekne stoja v pozore rôznorodé topánky a sandále, akoby pripravené kedykoľvek poslúžiť. Obracia stránky starej knihy, kde obrázky vyzerajú lepšie ako samotná kniha, a z času na čas si ju pritiahne bližšie, keď jej oči zachytia niečo obzvlášť zaujímavé. Raz si doleje čaj, ale oči má napoly na knihe, len aby sa nestretli s mojimi.Ale je neobratná a pri nalievaní narazí kanvicou čaju do krištáľového pohára, čo vydá tichý melodický zvuk. Keď som prvýkrát Fatimu videla, pôsobila na mňa ako žena, ktorá je celé dni zahĺbená do výjavov na kartách. Má tajomné čiary na dlaniach, kde sú napísane obyčajné problémy. Má rodinu, domácnosť a bežné starosti. Stretáva sa s priateľmi, upratuje a číta knihy. Iba v pohľade má čosi zvláštne a vo mne vidí viac než ostatní. Fatima sa narodila v meste, kde mnohí moslimovia nosili tradičné oblečenie. Nosenie šatky alebo dokonca zahaľovanie celej tváre, neznamenalo žiaden problém. V prostredí, v ktorom Fatima žila, bolo toto prirodzenou a vyžadovanou vecou. Z koránu a prorokovej sunny, ako aj zo záznamov o správaní prorokových žien a spoločníkov, viem, že zahaľovanie celého tela a hlavy bolo obľúbené a praktizované prvými moslimkami. Skromnosť a krásu si uchovávala len pre svojho manžela. Abdul presne vedel, že sa o ňu nedelí s nikým iným. Nechodievala von, aby bola stredobodom pozornosti ostatných, čo by ju mohlo zneistiť alebo dokonca znevážiť. Abdul jej opravoval kadečo na dome, ako napríklad strechu, ktorá prepúšťala dážď. Alebo otlčený guľatý stôl, ktorý kúpila na trhu. Strihal živý plot v predzáhradke, takže Fatima mohla znovu chodiť po cestičke. Vešal jej poličky, ktoré potrebovala v kuchyni. Opravoval jej mlynček na kávu alebo starý čajník. Čakal doma na dovoz banánov a kontroloval jej účet a zistil, že jej narátali priveľa. Varil pre ňu a pripravoval jej kúpeľ, keď prichádzala domov z mešity ustatá. Páčilo sa jej, že sa o ňu niekto stará a ukladá jej veci v šatníku. V šatníku mala veľa rôznych druhov, od dlhých šálov až po voľnú a dlhú róbu. Rada experimentovala so šatkami, aby ladili s jej oblečením a nachádzala stále pohodlnejšie druhy. V poslednej dobe si obľúbila hladké a vzorové. Zvykla sa obliekať rôznorodejšie než väčšina žien. Dokonca aj mnohí v úzkych uliciach, na ňu hľadeli s údivom, že má rada mnohé tradičné odevy a elegantné šatky, ktoré odzrkadľovali jej celkový vkus obliekania sa. Rada sa obklopovala peknými vecami a vôňami parfumov. V jej paláci, kde bývala mala v každom rohu exotické rastliny a pestrofarebné kvety, aké si len človek mohol vo vlastnej fantázii vymyslieť. Nachádzali sa skoro všade, ale hlavne pred vchodovými bránami paláca, pri schodoch, vo vnútornej časti domu, ale i na balkónoch a dokonca i v tej najposlednejšej izbe paláca. Tu som si pomyslela, že to zahaľovanie má naozaj niečo do seba, a že Fatima je určite dobrá duša, ktorá si váži v prvom rade sama seba, a v druhom rade si váži aj iných ľudí a ich okolie z ktorého pochádzajú. Má vzťah k prírode, ktorú si vedome váži a uctieva. Raz sa mi tiež stalo, že som bola na odľahlej ulici, kde som si kupovala noviny a odrazu na mňa začala civieť akási neznáma skupina postávajúcich mužov. A to len preto, že som mala oblečené kvetové šaty a špicaté topánky s vyšším podpätkom. V ten moment som sa cítila veľmi neisto až ponižujúco. Z môjho rozmýšľania ma odrazu vytrhli dve neznáme ženy. Bola to Jasmin a Amina. V kuchyni, ktorá nemá žiadne dvere, víria čiperne z jednej strany na druhú a zápasia s ostrými nožmi v ruke. Nechcela som nikoho vyrušovať ani obťažovať. Podišla som ku kuchyni a začala artikulovať.

“Dobrý deň. Prepáčte, že vás ruším, ale nemohla by som dostať pohár vody?”

“Samozrejme, že áno.” - ozvalo sa z kuchyne.

O chvíľu som držala v ruke pohár studenej vody a v druhej ruke misku s ďatľami.

„Ako sa voláš a odkiaľ prichádzaš a za akým účelom. Choď sa predstaviť Fatime.“

Nemohla som sa spojiť s Fatimou sama, tak som o to musela poprosiť Jasmin a Aminu.

„Nechápeme. Prečo ju nemôžeš požiadať sama?“ -  odpovedajú dvojhlasne Jasmin a Amina.

„To je dlhý príbeh. Volám sa Miriam a bývam vedľa v susednom hoteli. Pracujem pre jedny noviny na Slovensku. Chcem sa dozvedieť niečo o šamanstve.“

„Takže žurnalistická krysa. Takých sme tu mali už dosť.“ - zachichotali sa všetky prítomné ženy.

„Nie, nie ja pracujem dobrovoľne na vlastnú päsť. Moje materiály budú uverejnené anonymne.“ - začala som sa obhajovať.

Sedela som na veľkom vankúši v malej izbe, kým vybavovala ten rozhovor cez malé okno vchodovej brány. Za hlavou som počula Fatimu odpovedať a aj to ticho, ktoré nastalo, keď sa Jasmin spýtala:

„Čo robíš pri tých dverách tak dlho?“

Nakoniec však povedala:

„Nič“ - trochu váhavo a potom - „výborne“ - bez badateľného potešenia, keď Jasmin povedala:

„Dobre. Dnes si spravíme pekný deň. To bude určite úžasná sranda.“ - dodala Amina.

A teraz tu odpočíva. Padla síce do pasce, ale snaží sa vyjsť z toho čo najlepšie, a tak dvíha novo doliaty krištáľový pohár s obsahom čaju k perám. Odkašlem si a nervózne sa pohrávam so suchou trávou, ktorá vyráža spomedzi iných tráv v starožitnej váze v prázdnej vitríne dreveného nábytku. Rozmýšľam pri tom z ktorého storočia asi tak tá váza pochádza, ale nič zvláštneho ma nenapadá. Fatima hovorí nepretržite:

„Totiž, bola tu práve Leila. Povedala, že sa so mnou musí porozprávať o Mohamedovi. Povedala som:

„Mám málo času, Leila. Termíny mojich seminárov sú už takmer tu. Aj v mešite je stálo dusno. Nemôžeš mi to povedať teraz na rýchlo cez dvere?“

Ale ona povedala:

„Nie. Musím ťa prísť navštíviť, keď budeš mať viacej času. Je to dôležité. Ihneď utekám do obchodu kúpiť zákusky a prídem k tebe. Musíš ma vypočuť.“

Hneď nato zaklapla malé okno a zmizla. Fatima ostala stáť s pootvorenými ústami za veľkými drevenými dverami paláca. Pôsobila ako zbožná moslimka, ktorá je zahalená hidžábom a považuje ho za súčasť svojej identity. Tlak a unáhlené slová Leily sa stratili pod farebným závojom Fatimy.

„Poď nám pomôcť. Máme veľa roboty.” - ozývalo sa z kuchyne.

Vrátiť sa do hotela nebol dobrý nápad. Tam ma zožierala len nuda a káva mi vôbec nechutila. Ale tu sa čosi deje, tu je pohyb, tu môžem aspoň niekomu pomôcť, pomyslela som si. Jasmin a Amina začali pripravovať v slnečnej kuchyni všelijaké jedlá a šaláty rôznych druhov a tešili sa zo dňa, ktorý nás ešte určite prekvapí. Krájali sme v kuchyni cibuľu, zemiaky, mrkvu, cuketu a baklažán a iné druhy zeleniny, ktorú sme nazbierali v malej záhradke vedľa kamennej studne. Neskôr sme spracovávali vonku kuskus a vyprážali sardinky. Slovo kuskus znelo mojim ušiam akosi cudzo, napriek tomu som sa ho nebála. Však to bola len surovina na spracovanie, ktorá sa vyrába z tvrdej pšenice. Je spracovaná na drobné guľôčky, ktoré mi pripomínali tarhoňu. Suché kúsky tarhone majú veľkosť a tvar zrniek ryže alebo obilia a tiež ako kuskus sa podáva ako príloha k mäsitým jedlám. V tom istom čase dorazila domov Leila. Jej manžel ju už čakal a dával pozor na ich syna. Ten bol už taký hlučný a nespokojný, že ho nikto z nich nevedel utíšiť. Slzy z oka sa mu valili jedna za druhou. Mal nevyliečiteľnú chorobu a po večeroch stále plakával. Žiaden doktor nevedel určiť jeho presnú diagnózu. Mohamed s ním chodil po rôznych doktoroch, ale vždy sa vrátil domov so smutným výrazom na tvári. Doma sa s chlapčekom hrával. Raz mu podal autíčko do ruky a začal trepať s farebnou hrkálkou, aby chlapček konečne stíchol. Ale nič nezabralo. Po čase už to nemohol vydržať a začal nervózne chodiť po dome. Pýtal sa sám seba, že prečo on má také nešťastie a má chorého syna, ktorému nikto nevie pomôcť. Jedného slnečného dňa sa rozhodol, že vyhľadá inú pomoc. Keď nezabrali doktori a ich lieky, tak predsa musí zabrať nejaká iná sila. Nevedel, ale aká a celé dni rozmýšľal nad jeho osudom a malým synčekom ako mu len pomôcť. Po čase mu bola samému dlhá chvíľa, a tak sa zobral a odišiel. Odišiel ďaleko, až kým neprišiel ku rieke. Tu sa pokúšal uloviť rybku. Po dvoch hodinách sa mu to konečne podarilo. Rybka naňho prehovorila.

„Keď ma pustíš, splním ti tri želania.”

Na malú chvíľku Mohamed porozmýšľal a potom pristúpil na rybkynú ponuku.

“Ako prvé želanie si prajem, aby môj syn bol vyliečený z jeho choroby a prestal toľko plakať. Druhé želanie mám, aby začalo pršať a urodili sa mi moje ovocné plody v záhrade. Tretie želanie by bolo, aby som mohol postaviť pre moju rodinu veľký dom.”

Rybka sa vyšvihla v jeho dlaniach a prehovorila.

„Nech sa tak stane a nech sa tvoje priania splnia.“

Mohamed podišiel k brehu rieky. Potom si rybku poobzeral zo všetkých strán a pobozkal ju a povedal.

„Ďakujem ti rybka a dávaj si na seba pozor.“

Vložil rybku do rieky a sledoval ju, až kým nezmizla. Keďže bola rieka nesmierne dravá, strhla ho prúd a zaniesol ho až do ďalšieho mesta. Kričal, mával rukami, ale nič nepomáhalo.

“Rybka, kde si? Prečo mi nepomôžeš?“

Ale rybka mu neodpovedala. Keď sa mu podarilo konečne vyliezť veľmi sa potešil. Vypľul z pľúc vodu a zakrútil hlavou. Z brehu rieky ho pozorovalo malé dievča. Keď podišiel k nej, ešte raz sa otriasol a daroval dievčatku srdečný úsmev.

„Nevieš náhodou, kde by som mohol nájsť niekoho, kto mi pomôže vyliečiť môjho synčeka?“

Dievčatko zdvihla ukazovák, ktorým naznačila smer, ktorým by sa mal vybrať. Mohamed kráčal popri rieke. Šaty mu vysušilo milé slnko. Zbadal malý domček so záhradkou. Otvoril drevený plot a vošiel do domu. Ale nikde nikoho. V dome našiel plno liekov, striekačiek a obväzov. Na policiach boli rozvešané lekárske recepty a spôsob dávkovania. Pod oknom bola rozťahovacia posteľ, ktorá bola prikrytá plastikovou plachtou. Nad ňou vysela biela lekárnička prvej pomoci. Potom si všimol biely lekársky plášť na vešiaku. Na pravom vačku plášťa vysela vizitka. Zobral si ju do ruky a čítal:    --    Dr. Abdel Azíz Zoudeni.

Ja zbieram v kuchyni namiesto šamanských, kuchárske skúsenosti. To bola pre mňa krásna skúsenosť. Na Slovensku poznajú gazdinky túto surovinu, ale veľa ju nevie dobre spracovať a pripraviť. Niektoré žienky nikdy predtým nejedli kuskus, možno prvýkrát na dovolenke v Tunisku, Alžírsku alebo Maroku.V týchto krajinách severnej Afriky chutí kuskus neskutočne dobre, hlavne s dusenou zeleninou a mäsom, kde ho samozrejme varia domáce ženy. Ale i s hrozienkami chutí vynikajúco. Alebo na sladko s kryštálovým cukrom a škoricou.Vypýtanie receptu je síce odvážne, ale neúspešné. Najlepšie je, keď ho pripravujete spoločne so ženami, ktoré vás nechajú samostatne pracovať. Všetky ženy, ktoré boli prítomné si posadali na zem do kruhu a začali s elánom a majstrovským spôsobom spracovávať kuskus. Mne trvalo spracovávanie kuskusu najdlhšie a stále som rozmýšľala o tarhoni. Kombinovali sme netradičné varianty, aké si len človek v mysli mohol predstaviť. Pridávali sme ho do ovocných či zeleninových šalátov, alebo z neho pripravili múčnik.Odrazu prišla potichu Fatima a začala nepretržite artikulovať.

“Nech mi pomôže Alah.”

Oči sa jej ligotali od horúceho čaju, ktorý práve dopila.

„Pochopíte to, keď vám poviem, čo Leila urobila?“

Hodila pohľadom na všetky strany, akoby podozrievala nás, že sme tomu na vine. Líca mala červené a leskli sa jej od horúčavy. Zopäla obe ruky pred ústami, zatvorila na chvíľu oči a zhlboka sa nadýchla.Keď konečne prehovorila, vyslovovala slová veľmi pomaly, akoby človek, ktorý chce posúdiť vážnosť situácie. Nakoniec povedala:

„Leila uteká kúpiť zákusky a je na ceste priamo k nám. Berie so sebou i dvojročného syna. Má akési privátne problémy s Mohamedom. Je to normálne? Panebože, všetci máme nejaké problémy s mužmi. Ona si myslí, že je asi jediná, ktorá má problémy. Však sa môže porozprávať s matkou, otcom, bratom alebo so sestrou. Pre mňa za mňa, nech sa porozpráva o svojich problémoch aj so susedovou perzskou mačkou. A okrem iného my sa chystáme tak či tak ju pozvať, takže tá záležitosť môže do dnes večera predsa len počkať. Ja idem radšej postaviť vodu na čaj.“

Potom náhle zmizla a odišla do záhrady, pričom za sebou ťahala dlhý látkový záves.Na mňa Jasmin a Aminu sa začala prenášať akási strelená atmosféra. Ale i naďalej sme krájali zeleninu, spracovávali kuskus a tvárili sa, že všetko je v poriadku. Potom sme vytiahli z kuchynského regálu veľkú plastikovú mysu. Všetko sme do nej nahádzali. Odrazu sa ma spýtala Jasmin, že čo si myslím o Alahovi a jeho prorokovi Mohamedovi.

„Totiž Alah znamená Boh po arabsky.“ - dodala a ostala na chvíľu ticho.

„Vieš, ja sa chcem dozvedieť niečo o šamanstve viac než treba a pochopiť iné súvislosti, ktoré sú mi ešte neznáme. Ale najviac sa chcem dozvedieť niečo o samotnom šamanovi. To je dôvod, prečo som tu.“

Vtedy som si naplno uvedomila aj ja, že tu sa ľudia zaoberajú viacej bohom ako šamanom. Zrejme mi títo ľudia pomôžu nájsť boha. Však vlastne všetky monoteistické náboženstvá hovoria o tom istom, len inou formou a že dnešný večer bude pre mňa len ďalšou životnou skúsenosťou.A to sa ani nezačala poriadna diskusia o šamanstve a ja som už vedela spracovávať tradičný kuskus a spoznala báječných ľudí.

„Ja som čítala veľa kníh a rôznych príručiek, ale ja by som sa chcela dozvedieť viac, než doposiaľ, čo som sa dočítala v knihách. Raz som čítala v jednej knihe, že príde posledný deň, teda koniec života.“

“Alahu akbar” - dodala Jasmin.

„A že tento posledný deň príde, keď sa spojí slnko s mesiacom a kedy ľudia začnú vychádzať zo zeme.“

“Alahu akbar” - opakovala Jasmin.

„O tom som nikdy nepočula, rozprávaj ďalej, to znie zaujímavo.“ - začala ma prerušovať zvedavá Jasmin.

„No dobre, teda, keď tak veľmi chceš.“

„Takže, tu ide vlastne o to, že každá ľudská duša, ktorá spravodlivo konala, sa vráti k bohu a spojí sa s ním. A každá duša, ktorá konala nespravodlivo, bude potrestaná a odsúdená do horúceho pekla. Je na každom už, aby sa dobrovoľne mohol rozhodnúť, kam bude kráčať vo svojom živote. A ten, kto chce nájsť svoju cestu šťastia do raja, tak ju nájde a boh mu pri hľadaní pomôže. Boh nás vytvoril zo zeme a my sa k nemu vraciame, keď zomrieme.“

“Alahu akbar” - opäť zaznelo.

To znamenalo boh je veľký. Pomaly som začala chápať túto arabskú reč.

„Aj ja si myslím, a čo ešte?“ - podotkla Jasmin.

„Áno, ešte to, že na jednu otázku z jednej webovej stránky, ktorá znela:

„Aký je Váš názor na postavenie moslimskej menšiny v Čechách a na Slovensku?" Som odpovedala raz takto:

Druhá časť

Počas dňa

V tom sa náhle začal ohlasovať z blízkej mešity takzvaný „azán“. Bol verejným oznámením nastátia času modlenia sa. To som sa dočítala v jednej múdrej knihe. Tento zvuk som počula už dnes ráno, vtedy, keď začalo vychádzať žlté slnko a vtedy, keď mi naskočila husia koža. Nakoľko je počet povinných modlitieb päť, azán sa opakuje päťkrát denne v tom istom znení, pomyslela som si. Azán znel pre mňa v tom momente úplne neskutočne, ale predsa len z tejto doby. V islamských krajinách, to bolo pravidelným rituálom a súčasťou moslimského života. Keď boli ženy pripravené duševne aj fyzicky, mohli pristúpiť k modleniu. Tu sa všetky ženy nahrnuli do kútiku, kde tiekla bez prestátia voda a začali sa ňou umývať. Potom si pozakrývali celé telo okrem tváre a rúk po zápästie. Postavili sa počas modlenia smerom ku Kábe, teda ku posvätnej mešite v Mekke.Všetko na mňa pôsobilo záhadne a zároveň nostalgicky. Pozorne hľadím na Fatimu, Jasmin, Aminu, Leilu a Karimu. Stoja v modliacej polohe a pritom majú ruky skrížené a pravú ruku majú položenú na ľavej a obe buď položené v oblasti pod pupkom alebo skrížené na hrudi. Aká disciplína a pevná viera v boha, napadlo ma. Recitujú si každá pre seba v stoji, pričom zohnú trup dopredu asi tak okolo deväťdesiatich stupňov a oprú sa vystretými rukami o kolená. Hľadám stopy šamanstva, ale žiadne zatiaľ neobjavujem.

„Alahu akbar“ - započujem odrazu.

Kľaknú si na kolená, rukami sa oprú o zem a položia hlavu na zem tak, že sa zeme dotknú čelom a nosom. Ruky majú pritom položené na roveň uší. Napokon skrčia ľavú nohu narovnajú trup z predošlej polohy a sadnú si na ľavú nohu, pritom sa špičkami pravej nohy opierajú o zem. Som práve svedkom čohosi neuveriteľného, pomyslela som si. Pre mňa sa ako keby zastavil na chvíľu čas. Odrazu sa cítim úplne ďaleko od môjho domova a pripadám si sama sebe cudzia. Začnú opakovať po sebe tieto záhadné úkony, ktoré sa chcem tiež naučiť. S údivom hľadím na každú žien jednotlivo a očami si prezerám ich výraz tváre. Tieto ženy sú zahalené v dlhých farebných šatoch a hidžáboch, ale pod nimi nosia krásne šaty dobrých strihov a značiek. Sledujem pozorne ich pohyby, až kým sa mi odrazu zamotá na chvíľu hlava. Tu si spomeniem na môj prvý sen, ktorý sa mi sníval prvú noc, keď som dorazila do hotela. Zdalo sa mi o zahalených ľuďoch, ktorý vtrhli do paláca. Začali všetko podpaľovať a zabíjať všetko to, čo sa im dostalo do rúk. Ovciam odrezali hlavy a kozy prepichli špicatými šabľami. Ženy a deti pozbierali a hodili ich do oceľových klietok. Mužov zabili na mieste a hlavy vyvesili na postrach ľudom na konci mesta. Potom náhle odfrčali na čiernych koňoch, pričom po nich ostal len zdvihnutý prach, ktorý sa rozplynul nad noblesným palácom. Po skončení poludňajšej modlitby sme sa všetci vrátili ku každodenným činnostiam. Začali sme znášať jedlá do predsiene, ktorá bola hlavnou časťou paláca. Na malé okrúhle stoly sme chystali strieborné misky v ktorých boli ďatle a v iných olivy. Na iných sme chystali oriešky a malé farebné zákusky, čo priniesla Leila. Deti strihali červené puky ruží a opatrne ich ukladali do malých kamenných studní, odkiaľ v strede vystrekoval malý pramienok pitnej vody. Predsieň bola veľmi veľká a tvorila centrum celého paláca. Tu sa stretávali ľudia, kde spolu hostili a oslavovali pod stanmi veselé i smutné udalosti. Fajčili vodné fajky a pojedali ovocie zo záhrady. Alebo sedeli len tak na rozprestretom hodvábnom koberci a diskutovali až do polnoci, pričom neskôr pozorovali hviezdy, mesiac a rozprávali si krásne príbehy. V strede stála veľkolepá fontána, okolo ktorej sa rozliehal veľký rybník s množstvom afrických rýb. Tie sú poznačené nielen množstvom druhov, ale sú typické najmä hojným výskytom rôznorodých foriem. Ale aj iné druhy napríklad Tropheus menom Black Bemba. Je lovený v okolí rovnomennej dedinky na severozápade jazera Tanganika a kto sa naňho pozrie, tomu urobí dobrú náladu. Tu sa prelína fauna a flóra navzájom.

„Aké bohatstvo, aká krása.“

Okolo fontány sa prehýbajú i celé vetvy pod váhou pestrofarebných kvetou rôznych druhov a veľkostí. Vôňa kvetov spríjemňovala celú atmosféru. Tá sa prelínala s vôňami iných exotických rastlín, ktoré rástli v malej záhradke pri fontáne. Tu Fatima pestovala citrusové plody, najmä pomarančovníky, ktoré prežijú mrazy i horúčavy. Prevažne mala broskyne, ale i storočné olivovníky, z ktorých vyrábala prírodný olivový olej a figovníky s chutnými plodmi. Vedľa malej záhradky sa týčili pyšne palmy s datľami, ktoré môžu dorásť až do výšky dvadsiatich metrov. Fatima zbierala pravidelne datle a dávala ich ženám pri pôrode, aby im zmiernili pôrodné bolesti. Teraz sa pod nimi usadila skupinka detí, ktoré hádzali kryštálové guličky do jamky, ktorú si vlastnoručne vyhrabali. Za chvíľu nato, začal niekto hlasno klopať na drevené brány paláca. Fatima išla otvoriť. Najprv sa však uistila, cez malé okno vo dverách, kto za nimi vlastne stojí. Keď zbadala vysmiateho muža s pančavou a za jeho chrbtom, ktorý boli sviatočne oblečený v tradičných kostýmoch a veselo trúbili, búchali do hudobných nástrojov, musela im otvoriť. Z pod pazuchy vytiahla ťažkú knihu. Bola to kniha, kde sa zapisujú hostia a ani tento krát nemohla chýbať. K nej pripevnila na malý povrázok ceruzku a položila ju na malý okrúhly stolík vedľa vchodových dverí. Potom otvorila.

„Salama Lejkum.“   -  zaznelo zborovo.

„Lejkum Salam.“

„Hamdulillah.“

„Bilal, kde toľko trčíš. Všetci sú už nervózni.“

„Dobrá kapela sa zháňa veľmi ťažko, práve som ich stiahol z jednej svadby za mestom.“ - odpovedal Bilal spokojne.

„Nech sa páči, poďte rýchlo dnu. Bilal, dúfam, že si doniesol všetko potrebné.“ - dodala vážne Fatima, pričom sa jej na čelo vynorila vlnitá vráska.

„A nezabudnite sa podpísať do knihy. Kniha stojí vedľa dverí na pravej strane na malom okrúhlom stolíku.“

„Samozrejme, a doniesol som ti okrem mikrofónov aj prekvapenie. Táto kapela je neuveriteľne úžasná. Uvidíš, že sa ti budú páčiť.“

„Šukran.“

Nato sa dvere palácu zabuchli a Bilal sa s kapelou stratil za kamennými stenami palácu, pričom hlasno vyhrávali na píšťalky, bubny a andalúzske gitary až všetci nakoniec vedeli, že prišli hudobníci. Aj mne sa začal páčiť tento rytmus arabskej muziky, pričom sa mi robila husia koža. Tieto africké bubny boli ručne vyrábané tradičným spôsobom z masívu v profesionálnej kvalite. Píšťalky, ktorých práca je náročná a vyžaduje si zručnosť, vytrvalosť a andalúzske gitary, ktoré hrali ako keby sami od seba, boli vyrobené s láskou a trpezlivosťou arabského ľudu.Táto kapela pozostávala zo siedmych hudobníkov, ktorý sa vyznajú v arabských rytmoch. Priniesli so sebou vodné fajky, pohodlné vankúše a dve brušné tanečnice. Hovorili si kapela Marhaban. Ich arabská púť za pomoci monotónneho bubnovania, spievania, tancovania či pomocou halucinogénnych látok im veľakrát priniesla úspech a vyvolávala u ľudí liečivé účinky. Konečne prvé náznaky šamanstva, pomyslela som si. Otváram denník a zapisujem si všetko potrebné.Začína sa podvečer a z kuchyne znášajú ženy jedlá a mladé dievčatá zametajú veľkými metlami rozvírený prach, ktorý opakovane roznášajú hrajúce sa deti.Hostí je viac než treba a na začiatok sa podávajú len ďatle a sladkosti. Arabská spoločnosť spočíva v zábave, nie v hostine. Na jednej strane sedia ženy a na druhej muži. V strede sú slobodní mládenci a dievčatá, ktorí pred zrakmi celého paláca tancujú národné tance. Rytmus im udáva tradičná arabská kapela Marhaban. Zvuk bubna v sebe ukrýva veľké množstvo rozmanitých frekvencií stimulujúcich činnosť centrálnej nervovej sústavy. Všetko pôsobí spirituálne a vyjadruje striedanie dňa a noci. Bubny sú ozdobené pierkami a farebnými stužkami. Všetci veselo tancujú a zabávajú sa. Fatimu postupne pozývajú do tanca všetci mládenci, neskôr susedia, Bilal a nakoniec Abraham. Deti mu otvorili spoločnými silami brány paláca a pustili ho dnu. K nim sa pridali mládenci a dievčatá. Všetci začali vznášať do paláca chladné nápoje, vrecia s kúskami ľadu a farebné lampióny.

„Ty už si tu Abraham, konečne. Hamdulillah.“ - ozvala sa hlasno Fatima.

„Prepáč Fatima, ale, vieš čo sa mi stalo, pokazilo sa mi na ceste k tebe auto. Opäť nejaká porucha motora. Tá oprava trvala príliš dlho. Ja som potom stretol na ceste k tebe jedného predavača krásnych farebných lampiónov a s ním som sa dohadoval na cene, až kým nezľavil. Ono nebolo vôbec jednoduché ho prehovoriť, aby na cene zľavil, ale nakoniec sa mi to predsa len podarilo. Ponúkal mi i nafukovacie balóny, ale zakaždým, keď som nafúkol jeden balón, ihneď nato praskol.“ - začal sa nevinne vyhovárať Abraham.

„To som si mohla myslieť. To bola naposledy tvoja výhovorka, už by bolo na čase, aby si vymyslel niečo iné. Auto, lampióny, balóny, ale čo je s mojimi letákmi. Dúfam, že si ich stihol rozdať všetkým, čo len poznáš.“

„Hej, však hej, všetky letáky som rozdal“ - siahol si do vačku a vytiahol z neho posledný, veľmi pokrčený leták, ktorý mu ešte zostal.

„Šukran.“

„Priniesol som ti nádherné lampióny“- dodal pozorne Abraham.

„Dobre, dobre, prosím ťa choď už a rozdaj každému vodu, nech nikto neostane smädným.“ - Fatima pokrútila hlavou a zapadla do malej izbičky, ktorá bola na konci paláca.

Z tej v krátkosti vykukla a začala hlasito kričať.

„Prosím ťa Abraham, ponaťahuj aj stany, v prípade, že by začalo pršať. Človek nikdy nevie.“

Potom jej hlava náhle zmizla. Nastavila si vysoký drevený rebrík a vyliezla až úplne hore. Sedela na farebných pohodlných vankúšoch, ktoré ju obklopovali z každej strany. Narovnala si dlhú sukňu pod tmavo modrými šatami a začala si naprávať vlasy. Zapálila voňavé tyčinky a rozmiestnila ich do všetkých kútov jej útulnej izby. Nach chvíľu sa pozrela cez malé okno, von do paláca, aby sa uistila, či je všetko v poriadku. Postupne si opakovala svoj príhovor znovu a znovu, až kým ho úplne nevedela. Hlavou sa jej honila jedna myšlienka za druhou. Dnešný deň je pre ňu veľmi dôležitým. Všetko musí byť perfektné. Potom sa postavila smerom k Mekke a v tichosti niečo povedala. Zdvihla obe ruky na roveň uší, pritom vnútorná strana každej ruky bola otočená smerom k uchu. Nato povedala:

„Allahu akbar (Boh je väčší než čokoľvek)“.

Spustila ruky dole, pričom ľavú ruku položila pod pupok a pravú ruku na ľavú. Nenápadne som ju pozorovala a tvárila sa, že ju nevidím. Začala sa modliť úvodnou prosbou, ktorá znela:

"Subhánaka lláhumma wa bihamdika wa tabáraka smuka wa taáľa žadduka wa lá iláha ghejruka.“

(Oslávený si Bože, vďaka je určená Tebe, Tvoje meno je požehnané a niet boha okrem Teba). Miernym hlasom začala prednášať prvú kapitolu koránu. V túto neuveriteľnú chvíľu som bola svedkom čohosi neskutočného. Prvýkrát v mojom živote som videla modliacu sa ženu. Z knižiek som vedela, že prvá kapitola sa volá Al fátiha. To bolo asi všetko.

„Bismilláhi arrahmáni arrahím. Al hamdulilláhi rabbilálamín. Arrahmánirrahím. Máliki jawmiddín. Ijjáka nabudu wa ijjáka nestaín. Ihdinassirátl mustaqím. Sirátallazína anamta alejhim. Ghejril maghdúbi alejhim. Waladdállín Ámin.“

Nato prišla zo strechy k nej jej mačka. Omotala sa jej okolo nôh a začala oblizovať jej bosé nohy. Fatima ju pohladkala a prihovárala sa k nej ako k svojej najlepšej kamarátke. Zbožňovala ju a uctievala ako božstvo. Verila, že má moc chrániť človeka pred všetkým zlým. Prítomnosť jej mačky v dome znamenala požehnanie, dobré zdravie pre všetkých a dlhý život. Mačka všetko prežívala. Fúzy sa jej našponovali, srsť sa jej nariasila a na predných labkách vystrela všetky pazúre. Svojimi fúzami, ktoré má citlivé na dotyk, zachytila Fatimine vibrácie tela. Ďalej neustále pradie so zavretou tlamou a obtiera sa o Fatimu, akoby jej chcela dodať odvahu a pocit istoty.

„Drž mi palce Kleopatra.“ - ešte raz pohladká mačku a zliezla dole po rebríku.

Kleopatra na ňu hľadí, pričom krúti bielym chvostom. Potom sa prudko vyšvihne cez malé okno hore na strechu palácu a v zápätí zmizne. Ja sa rýchlo vystriem zo skrčenej polohy a po špičkách odchádzam. Nato už Abraham s Bilalom montujú mikrofóny, viažu slučky, naťahujú posledné plátenné stany so špicatými strechami a všade rozvešávajú farebné lampióny. Kapela Merhaban rozpaľuje vodné fajky a deti opatrne ukladajú do okrúhlych studní posledné puky červených ruží. Brušné tanečnice Aziza a Manar dokladajú okolo stola ružové vankúše, ktoré ladia k ich kostýmom, ktoré im na mieru ušil známy krajčír Mustafa. Ten chodil z Tunisu do Alžírska a hlavne do mesta Damaskus. Z Afriky do celej Ázie a často nakupoval v Sýrií tie najkrajšie látky sveta. Ale v skutočnosti na mňa pôsobia ako tancujúce víly, ktoré som poznala ako dieťa z rozprávkových knižiek. S vílami som spájala krásu a voľnosť, ktorou sa pohybovali v lesoch alebo vo vodných pilieroch. Tieto brušné tanečnice boli víly a zároveň nosili v sebe akési tajomstvo. Malé náznaky šamanstva, napadlo ma. V tvári majú farebné tiene, vo vlasoch zapletené ružové stužky a ruky im zdobia ligotavé šperky. Ich kostýmy sú špeciálne ušité na mieru a tvoria neoddeliteľnú súčasť ich večerného vystúpenia. Okrem orientálnych kostýmov, ktoré sú krásne ušité a trbliecu sa fialovou, žltou a oranžovou farbou ich dopĺňajú zelené, biele a zlaté závoje. Oni tancujú tak krásne, že ich obdivujú všetci prítomný hostia. Potom si všimnem hrkálku, ktorou si Aziza robila dobrú náladu. Tá predsa nepatrí k jej doplnkom, pomyslela som si. Odkiaľ ju má. Tá musí patriť niekomu inému, pretože sa k nej vôbec nehodila. Tá hrkálka pôsobila tradične a veľmi jednoducho. Jej zvuk ma pomaly privádzal do šamanského tranzu. Mala akúsi špecifickú, ceremoniálnu funkciu. Na chvíľu som sa cítila ako pri úvodnom rituáli pred mojou spirituálnou cestou. Ako keby tento zvuk hrkálky zvolával moslimských spojencov, očisťoval miesto a zároveň prítomných účastníkov moslimského vyznania. Práve v tento moment som si uvedomovala, že som súčasťou niečoho neuveriteľného a pritom tak krásneho. Brušné tanečnice začali okolo mňa poskakovať a nakoniec sa zvlnili za farebnými závojmi a zmizli. Na malý moment ich ešte chvíľu pozorujem a rozmýšľam nad ich tajomstvom a čarovnou hrkálkou, ktorá im nepatrila. Za ruku ma odrazu zaťahá Amina. Priloží si ukazovák na ústa, pričom sa jej tvár stiahne do záhadnej grimasy. Ukazovala na mňa rukami a gestikulovala ako o život. Pôsobila na mňa, ako keby mi chcela niečo ukázať. Prikývla som a bez akýchkoľvek slov som ju nasledovala. Všimla som si, že na stoloch pri pódiu stoja kanvice s mätovým čajom. Pri vchodových bránach paláca boli prichystané kryštálové poháre s vodou a strieborné misky s datľami. Malé okrúhle studne s pitnou vodou zdobili červené puky ruží a do výšok sa týčili biele našponované stany, ktoré zdobili pestrofarebné lampióny. Na zemi ležal denník, ktorý som zdvihla a schovala pod dlhé šaty. Toľkej krásy a bohatstva naraz som nevidela tak často a preto som sa ešte chvíľu dívala a vychutnávala si tento okamžik. A keď už ženy z kuchyne začali znášať do predsiene rozličné orientálne jedlá, na zlatých táckach, do mňa vrazila Karima, pričom mi vypadol denník, ktorý som práve zdvihla zo zeme. Rýchlo ho schovala pod šaty a obzrela sa naokolo.

„Dávaj pozor“ - dodala nervózne, pričom napravila taniere na veľkej guľatej tácke.

„Prepáč“ - urýchlene som nasledovala Aminu, ktorá už na mňa z diaľky mávala.

Amina utekala hore po schodoch a pritom sa otáčala, aby sa uistila, že či idem za ňou. Nasledoval veľký rozľahlý balkón na ktorom sa sušilo vo veľkých množstvách prádlo. Prádelná šnúra bola veľmi dlhá, že som nevidela na koniec terasy, kde sa vôbec končí. Videla som postelné prádlo, farebné tričká, prúžkované uteráky, kvetové šaty, deravé nohavice, fialové pyžamá, ale nie Aminu. Išla som intuitívne medzi chodníčkami vyveseného prádla, pričom som zakopávala o plastikové okrúhle lavóre a hľadala medzi nimi Aminu. Nakoniec som ju našla, stála na konci terasy a usmievala sa. Mala na sebe biely hidžáb, ktorý ladil s jej dlhými šatami béžovej farby. Amina bola ženou, ktorá sa chcela čím skôr vydať. Pretože jej vek dvadsaťdeväť rokov bol problémom, hlavne vtedy, keď ešte nebola vydatá žena. Pochádzala z Egypta, kde sa týčia mohutné pyramídy a archeológovia lúštia hieroglyfy. Iný zase polemizujú o Kleopatre, ktorá zomrela na uhrýznutie kobry. Kým archeológovia vylúštia hieroglyfy a odkryjú pravdu, ako vlastne Kleopatra zomrela, dovtedy ešte Nílom pretečie veľa vody.

„Chcem ti niečo ukázať. Ale musíš mi najprv sľúbiť, že to nikomu nepovieš.“

„A čo to je, čo mi chceš ukázať?“

„Najprv mi sľúb, že budeš ticho.“

„Dobre, sľubujem!“

Z vrecka šiat vytiahla nádherný kúsok kryštálu. Bol to červený turmalín v bielom kremeni.

„Ukáž, ten je naozaj nádherný.“

„Opatrne, prosím ťa. Tento kremeň je vďaka svojej jedinečnej špirálovej kryštalickej forme najúčinnejší liečivý kryštál a najsilnejší zosilňovač energie na tejto planéte.“

„Poď, musíme ho najprv očistiť.“

„Však je úplne čistý.“ - nechápavo som hľadela na Aminu, keď ho začala umývať pod prúdom studenej vody.

„Treba ho očistiť od emočných a iných nánosov.“

Potom ho Amina vystavila na niekoľko hodín slnečnému svetlu, čím mu dodala novú silu. Ja som sa medzitým schovala za postelné prádlo kvetového vzoru. Vytiahla som zo šiat nájdený denník. Pomaly som ho otvorila a začala v ňom čítať. Boli to akési opisy rôznych miest. Zdĺhavé púte v horúcej púšti od Maroka po Alžírsko a z Alžírska po Tunis a ďalej do Egypta. Potom nasledovali opisy ľudí a ich nevyliečiteľné choroby. Pri niektorých osobách bol zaznamenaný biely holub a pri iných zase malá hrobka. Nasledovali obrázky, číslice, šípky a symboly vlnitých tvarov, ktoré nedávali pre mňa žiaden zmysel. Na ďalších stranách denníka sa nachádzali rôzne mapy s červenou líniou, ktorá viedla z Arábie do Európy, potom do Andalúzie a zase naspäť. Pri Andalúzií boli nakreslené pomaranče a olivové stromy. Veľké lietajúce krídla, vodné mlyny a bylinkové rastliny zvláštnych druhov. Rozľahlé zavlažovacie systémy a akési matematické výpočty. Chrobáky, motýle a malé hmyzy s veľkým počtom nôh. Nič zvláštneho som si nepomyslela. Ale potom, ma napadlo, že ten denník patrí múdremu, scestovanému človekovi, skôr vedcovi alebo šamanovi, ktorý si robí pri svojich cestách poznámky. Tak ako aj ja si robím poznámky, do svojho žurnalistického denníka, keď ma niečo zaujímavého napadne alebo obzvlášť inšpiruje. Medzitým k nám prišli ostatné ženy a spoločne sme hľadeli na krásny kryštál, ktorý práve vypúšťal zo seba škodlivú energiu. Amina bola pre mňa akousi málo zhovorčivou ženou z Egypta, ale zato sa vyznala v kameňoch a ich energií a to ma prekvapovalo až zaujalo. Tieto poznatky si píšem do denníka. Nato zdvihla Fatima pravú ruku, čím dala kapele Marhaban signál, aby začali hrať. Ľavú ruku mi položila na rameno a potichu mi pošepkala do ucha.

„Už prichádzajú.“

„Kto prichádza?“

Nikto z nás nič nevidel ani nepočul. Ako keby sme boli všetky oslepené slnkom. Jediná, čo niečo videla bola Fatima. Jej neobyčajné chápanie a intuícia ma prekvapovala. Videla dopredu veci medzi nebom a zemou a to nemusela ani povedať čáry máry abraka dabraka. Do rúk mi vložila starožitný ďalekohľad . Ten som roztiahla a pozrela sa cez neho do diaľky. Z východnej strany sa hnali zahalený muži na čiernych arabských koňoch. Vyzerali ako muži z môjho zlého sna, čo lámali meče a víťazili len v snoch. V krvi mi žblnká mätový čaj. Z východnej strany sa ťarbavo približovala karavána dvojhrbých ťáv, na ktorých sedeli učitelia a filozofovia s ťažkými knihami. Ďalekohľad sme si podávali z ruky do ruky, až kým sme ich všetky videli. Tých arabských čarodejníkov z ďalekého sveta, tých múdrych mužov s dlhými bradami, tých kupcov oviec a kôz, tých spisovateľov z Anglicka, tých imámov v bielych dlhých šatoch a všetkých ostatných duchovných vodcov. Určite je medzi nimi aj môj už dlho očakávaný šaman. Pomyslela som si a napísala do denníka veľkými písmenami. Moja Expedícia sa začína. V diaľke zbadám muža v čiernom, ktorý sedí na arabskom koni. To je on. To je môj ŠAMAN. Ešte dlhú chvíľu sme pozorovali toto čarovné scenário, ktoré sa na nás valilo priamo z púšte. Nad nami bolo nebo čisté a ja som sa cítila ako vypustený vták letiaci do neznáma. Medzitým sa začali schádzať aj ľudia zo susedných domov a okolitých miest, ktorý odprevádzali nevestu a ženícha do paláca. Moja cesta do Afriky sa predsa len začala stávať zaujímavou. Hneď som si všimla troch pekne oblečených mužov v čiernych látkových odevoch. Boli dlhé z hodvábnej látky a na hrudi sa im leskol vyšívaný páv zlatou niťou. Na hlavách mali zapletené turbany bielej farby. Bilal, Abrahám a Abdul začali rolovať krásny perzský koberec, až kým nezakryl všetky vstupné schody do paláca. Nato uväzovali arabské kone o drevené stĺpy a vítali prichádzajúcich hostí. Mne pripomínali poslušných sluhov, ktorý sú kedykoľvek pripravení poslúžiť. Ostatné ženy postupne poodchádzali z terasy, pričom s nimi zmizlo aj rozvešané prádlo.

„Nad čím rozmýšľaš?“ - ozvalo sa spoza môjho chrbta.

Keď som sa otočila, stála predo mnou Amina. V ruke držala nádherný červený turmalín. Obzerala si ho oproti slnku, zo všetkých svetových strán.

„Rozmýšľam o mojej expedícií o kuskuse, nad tajomnou hrkálkou brušnej tanečnice a o tvojom kryštáli z kremeňa. A mojím nájdeným denníkom.“

„Akým denníkom?“

„Ach, nijakým.“

„Ja sa ti, ale s niečím musím priznať„  - dodala vážne Amina, pričom sa jej tvár stiahla do bojazlivého výrazu.

„Počúvam.“

„Ja som už dlhšiu dobu nešťastná. Som stále slobodná a neviem si nájsť ženícha.“ - smutne podotkla.

„Neboj sa, si ešte mladá. Ten pravý sa určite nájde. Treba len trpezlivo čakať.“ - začala som Aminu povzbudzovať.

„Ale ja už čakám veľmi dlho.“

„Trpezlivosť ruže prináša, to hovorí aspoň naše slovenské porekadlo.“

„U nás sa hovorí, že kto má trpezlivosť pôjde do raja ako prvý.“

Z nášho rozhovoru sa začala vyvíjať príjemná filozofická diskusia. Pomyslela som si a vystrela som pritom obe ruky.

„Ten nádherný červený turmalín som, ... som ukradla. Teda som si ho len na malý okamih vypožičala.“

„Preboha, komu si ho ukradla?“

„Totiž, vytiahla som ho z drevenej skrine, kde má Fatima schované všetky poklady sveta.“

„To nemyslíš vážne.“

„Myslím. Myslela som, že mi tento kryštál prinesie šťastie. A ja budem konečne šťastnou ženou. Nájdem si muža, vydám sa a budem mať krásne deti. Tento kryštál z kremeňa je vďaka svojej jedinečnej špirálovej kryštalickej forme najúčinnejší liečivý kryštál a najsilnejší zosilňovač energie na tejto planéte.“

„Ty predsa nie si chorá.“

„Som, ale a tento kryštál ma vylieči.“ - presvedčivo podotkla.

Schovala si ho do látkovej vreckovky a sebavedome odišla. Keď už bola úplne dole, obšmietala sa okolo ošúchaného kabáta. Obzerala sa na obe strany a potom v rýchlosti vložila do pravého vrecka kabáta červený turmalín. Po nej prišla na pódium brušná tanečnica Aziza s hrkálkou. Vlnila sa ako pokojne a nežne, ako sa vie vlniť len kobra. Uviazala si hrkálku okolo pása a začala s ňou hrkať arabské rytmy. Pridala sa k nej Manar, ktorá počítala kroky a cvičila si choreografiu. Začali sa schádzať i hudobníci s ich nástrojmi a mne sa začal do kože vrývať horúci plameň. Jeden z nich mal okolo pása zavesený mešec. Samotný mešec bol vyrobený z ťavej kože. Bolo úplne jedno, či ho kúpil, lebo vyrobil. V každom prípade vyjadroval svojou veľkosťou, tvarom a farbou jeho osobnosť. Samozrejme, nesmel zabudnúť na úvodnú cestu za jeho dušou. Obsah jeho mešca bol plný a vyzeral tak, že sa jeho obsah ešte bude neustále vyvíjať. Predmety budú pribúdať aj ubúdať. V jednej knihe som sa dočítala, že v tradičných kultúrach je rozšírený názor, že okrem svojho majiteľa by nemal mať nikto k mešcu prístup. Je to logické, keď si uvedomím, že je v ňom ukrytá časť jeho sily. Je jeho najvnútornejšou svätyňou, spojením so spojencami a duchovnou pokladnicou zároveň. Pomyslela som si, že v ňom nosí určite kryštály, ktoré používa pri liečení, figúrku silového zvieraťa, kúsok kôry obľúbeného stromu, užitočné talizmany a množstvo ďalších vecí. Otváram denník a zapisujem si všetky zaujímavé veci. Ale skupina hudobníkov nemôžu byť predsa šamanmi. Ona sa vyzná síce v arabských rytmoch, ale nie v šamanských. Pravý šaman je len jeden. Fatima otvára brány paláca, vlastne sú už pootvorené. Oblečené má hodvábny hidžáb a farebný plášť. Nesie sa ako pyšná moslimka, ktorá pendluje medzi tradičným a moderným spôsobom života. Ja stojím na terase paláca a neodvážim sa zísť dole. Stojím tam ako vyschnutá studňa v ktorej nič nežblnká. Len pár krokov ma odďaľuje od boha. Vlastne som jeho súčasť. Môj dych môj pohľad zasnený prekrýva sa so slnečným lúčom. Moja postava zrastá s betónovým kameňom a na stromoch sa nehýbu žiadne listy. Čím dlhšie tam stojím, tým hlbšie sa prepadám do klaunovej fantázie. Zvyšuje sa mi tlak a nikto ma nechce zachrániť. Som roztúžená bytosť, ktorá chce spoznať pravdu. Moje túžby sú priveľké, ale vyschýnajú ako pramene vody, ktorá sa mi valí do očí a narieka. Mám jednu túžbu spoznať jeden ostrov ľudí, na ktorý nie je ľahké sa dostať. Ja plávam, ale neviem kam. Plávam do vysnených končín ľudského sveta. Za poznaním pravdy a vyslobodenia z mojej ľudskej klietky, ktorú zamkol boh veľkým kľúčom. Fatima pozvala hostí, ale okolo mňa sú ešte húfy mračien. Z oblohy začínajú padať malé kvapky a slnko sa schovalo do mojich kvetových šiat. Je tam uväznené ako ja. Potom sa mi začína odhaľovať, čo bolo doposiaľ skryté a schádzam po schodoch dole, v žiare slnka, ktoré sa mi ukrylo v lone. Blížim sa neisto k bránam paláca a hľadím do diaľavy, z ktorej sa približuje čierna machuľa postáv. Na oblohe sú ešte stále oblaky a vždy, keď si napravím šaty sa rýchlo odplazia. Náhle vypustím spod šiat uväznené slnko. Rozoženie všetky mraky a vyčaruje okrúhlu dúhu. Mňa pohladká závoj šťastia a piesok z púšte mi prehrnie vlasy. Ja hľadím do neznáma a mlčím. Môj šaman už prichádza. Nakoniec mi zrak zahalí tieň. Ja zistím, že to nie je duch, ale je to postava v čiernom, ktorá zlieza z arabského koňa. Vlastne sú to viaceré postavy zliezajúce z koňov. Postupne vchádzajú do paláca a prinášajú so sebou dary, zabalené v strieborných látkach. Učitelia prichádzajú s knižkami v ruke. Deti a starší dedkovia uväzujú smädné ťavy. Ženy sa rehocú a rútia sa s pletenými košíkmi v ktorých sú zabalené orientálne koláče alebo vlastnoručne upečené chleby. Vchod paláca sa stáva užším než treba. V zdĺhavom procese objímajú Fatimu a niektorý z nich jej bozkávajú dokonca ruky. Mňa sa dotkla ruka nekonečna a zatriasla so mnou tak silno, že som sa začala chvieť. Potom sa mi zatočila hlava. Bola opitá krásou a oslepovali ju ligotavé sklá paláca a farebné kostými prichádzajúcich hostí. Keď už všetci hostia prekročili prah paláca a pokochali sa krásou perzského koberca a veľkosťou noblesného paláca, pristúpila ku mne Fatima a viacero krát ma objala. Zdrapla ma pod pazuchu a spoločnými silami sme začali zatvárať vchodové brány, pričom sa mi po chrbte spustili pramienky potu. Prišli sme k záhradke a trhali bylinky, kvety, ovocné plody a ovlažovali sa zo studne s pitnou vodou. Na chvíľu nastal pokoj a ticho. Ovial ma studený vánok a začala som si pretierať oči. Mala som u seba ešte ten denník. Ten mi nedal pokoja. Mám počkať do rána a hrať komédiu? Je to hriechom, vlastniť niečo, čo mi nepatrí. Jedna otázka sa valila za druhou a žiadna odpoveď ma nenapadla. Kto je jeho majiteľom? Nato som vytiahla z vrecka modré pero a začala som do denníka písať a kresliť, čo ma práve napadlo. Nakreslila som mapu Alžírska. Napísala som mestá ako Constantine, Annaba, Alžír, Oran a Tindouf. Odtrhla som ružu a tŕňom som si pichla do ukazováka. Začala som ťahať krvavú líniu od mesta Constantine až po mesto Tindouf, kde som sa práve nachádzala. Pod to nastala medzera a názov choroby. Nasledovala dvojbodka. Moje túžby sú priveľké, ale vyschýnajú ako pramene vody, ktorá sa mi valí do očí a narieka. Mám jednu túžbu spoznať jeden ostrov ľudí, na ktorý nie je ľahké sa dostať. Ja plávam, ale neviem kam. Plávam do vysnených končín ľudského sveta. Za poznaním pravdy a vyslobodenia z mojej ľudskej klietky, ktorú zamkol boh veľkým kľúčom. Dúfam, že boh je veľký a pomôže mi pri mojom hľadaní pravdy. Nato nasledoval obrázok. Odtrhla som fialovú figu a opatrne som kreslila vtáka, teda mal to byť biely holub. To som pochopila z predošlých strán denníka, že som vyliečená osoba, keď vedľa mojej osoby bude stáť biely holub a nie kamenná hrobka. Natrhala som ďalšie plody zo záhrady a začala maľovať farebnú dúhu, slnko, húfy mračien, kvapky dažďa a čiernu machuľu z púšte. Tá čierna machuľa bol môj muž v čiernom. Môj šaman. Do stredu obrázku som napísala slová, ktoré mi zneli dobre v ušiach. Boli to slová. Nasledovala dvojbodka.                                   (Salama Lajkum. Allahu akbar. Hamdulillah. Lajkum Salam.)

Zaklapla som denník a vložila ho do šiat. Medzitým už Fatima pozbierala ovocné plody zo záhrady, rozdala ženám ďatle, nakŕmila mačku Kleopatru a ponalievala hosťom mätový čaj.

„Kde toľko trčíš?. Vyber si dobré miesto, o chvíľu začína moja príhovor. Hamdulillah.“ - dodala nervózne Fatima.

„Kde máš denník?“

„Aký denník?“

„Poznámkový. Kde si robíš tvoje poznámky o šamanstve.“

Vytiahla som zo šiat denník a zdvihla ho nad hlavu.

„Tu je.“

„Hamdulillah.“

Na vankúšoch už sedia nedočkavo moje kamarátky a mávajú na mňa rukami.

„Konečne, kde toľko trčíš? - spýtala sa ma Jasmin.

„Začína sa svadobný príhovor. Ty si predsa tá, ktorá sa chce dozvedieť o šamanstve viac než treba a pochopiť iné súvislosti, ktoré sú ti ešte neznáme. To je dôvod, prečo si dnes tu. Už si zabudla?“

A to sa ani nezačal príhovor a ja som už vedela spracovávať tradičný kuskus, vedela sa modliť, vedela schovať slnko, vyčarovať dúhu, zahnať mračná, videla fatamorgánu z púšte, používať slová : Alah, Allahu akbar, Hamdulillah, Salama Lejkum, Malejkum Salam a získala dobré kamarátky. Vedela som i tajomstvá. Ako napríklad, že Amina je nešťastná a ukradla kryštál z kremeňa skupine Merhaban. A že brušná tanečnica Aziza vlastnila hrkálku, ktorá jej nepatrila. Ja som mala tiež tajomstvo. Vytiahla som z vrecka modré pero, otvorila denník a tvárila sa, že som pripravená.

„Musíme dávať pozor, či nejde Mustafa.“ - povedala Karima.

„Je to jeden nepríjemný, odporný opičiak, ktorý predstiera, že sa mu páčia ženy, aj keď to nie je pravda.“

„ A ako vyzerá taký odporný opičiak?“ - spýtala sa s veľkým záujmom Amina.

„Má všade chlpy a búcha si po hrudi.“ - začali sme sa všetky chichotať.

Jasmin vybehla hore do spálne. Zohne sa vo dvoje na bielych ihličkách a zíza do zrkadla na toaletnom stolíku pri svetle zle zatienenej slabej sviečky. Trochu priúzke béžové šaty s malým čipkovým golierikom sa jej vykasajú hore, keď sa zohýna. Pridáva si ešte viac púdru na už teraz veľmi béžový nos. Dá si rúž a premyslene stíska pery, než rúž vhodí späť do bielej látkovej kabelky a zaklapne ju.

„Dobre“ - povie hravo ako dievča - „Som hotová.“

Dole sŕkame mätový čaj na vankúšoch, nohy máme skrížené pri sebe a hľadíme na pódium, kde už vyhráva kapela Merhaban. Vedľa nich stojí Fatima. Vyzerá ako žena, ktorá potrebuje vedieť, že všetko dôležité je na svojom mieste. Vyzerá ako žena, ktorá schvaľuje večierky a zamýšľa sa nad všetkými položenými otázkami. Po pravej ruke Fatimy stojí muž v bielom. Je to nesmierne čudné, pomyslela som si. Ten muž v bielom mal dlhú bradu, ktorá sa mi vôbec nepáčila. To je krok späť, pomyslela som si. Posledný žalostný pokus moderného muža opäť sa stať jaskynným človekom, pomyslela som si. Ten muž v bielom vyzeral ako človek presvedčený, že jeho duša už prekonala svoje čierne dni a noci, ako muž spokojný, že konečne našiel svoju spásu, ktorú chce dnes každému prítomnému zvestovať. Dlho netrvalo a Jasmin sa ma zvedavo opýtala:

„Vieš aké povinnosti majú veriaci moslimovia?“ -  vzhliadne a zachichoce sa, ale potom jej smiech zamrzne a tvár posmutnie.

Večne mi kládla otázky ohľadom boha, pritom nenosila hidžáb, ale nosila úzke tričká a robila všetko v nesúlade s Islamom. Chvíľočku som ticho, potom sa v duchu strasiem, začnem hovoriť rezko.

„Ja tu žijem v tomto čudnom novom svete, kde je všetko pokrivené a nič neprilieha a nefunguje. A tuto pod rebrami mám čudnú novú bolesť, ktorá tam predtým nebola.“

Z kuchyne zaznie ostrý škripot kávového mlynčeka.

„Odpovedz mi na toto, opakovane podotkla Jasmin. Je v nás nejaká chyba? Sme mimo diania? Je to niečo, čo by sme mali vedieť takisto, ako sa od nás očakáva, že vieme navariť a aranžovať kvety?“

„Neviem Jasmin.“

„Povedz mi, v čom je problém?“

„Ach, to keby som len vedela.“ - poviem a trochu smutno sa usmejem.

„Keby som to len vedela.“

Jasmin sedela na konci kruhu a tvárila sa, že sa baví. Dnes je jednoducho hosťom na večierku, hosťom ako všetci ostatní, bez zodpovednosti. Celý čas pritom sníva o lepších miestach, kde by sa dal čas stráviť príjemnejšie.

„Tak ja sa asi mojej odpovede nedočkám. Takže znovu: Vieš aké povinnosti majú veriaci moslimovia?“ „Povinnosti veriacich sú obsiahnuté v piatich pilieroch islamu. Tými sú viera v jediného Boha a uznanie Mohameda ako proroka, ďalej je to pravidelné modlenie sa päť krát denne, almužna, postenie a púť do Mekky.“

Pritom si natiahla úzke šaty a vytiahla z kabelky malé zrkadielko. Chápavo hovorila tým neuveriteľne prehnaným milým spôsobom, ako sa hovorí, keď si niekto želá, aby ste tam neboli, s ľuďmi, s ktorými nechcete byť, a myslíte na to napoly s hrôzou a napoly s úľavou.

„Podáva sa večera.“ - zaznelo z kuchyne.

„No konečne, teda večera. Predsa len ten čas trochu plynie.“

Pomaly prechádzajú chodbou do jedálne ako hostia oficiálneho večierka, ktorých zviedol dokopy spoločný prospech a inak sú každý iný a všetci riadne nadšení. V čele kráčajú Abrahám, Bilal a Abdul ako postarší štátnici v tmavých oblekoch, vážni, rozprávajú sa medzi sebou v skratkách. Abrahám vyzerá akoby trochu stratený, akoby trochu nešťastný. Pripomína mi riaditeľa z mojej školy a pôsobí nudne ako človek navždy odsúdený, v dôsledku svojich lepších citov, stýkať sa so svetom, ktorý nie je jeho vlastný.

„Samozrejme“ - vraví Bilalovi a pevne si upravuje turban na hlave.

Ale jeho hlas, ustatý a bezvýrazný, so slabosťou pre skryté sarkazmi, spôsobuje, že slová vyznievajú nútene a neúprimne, a tak skúša znovu. Vedľa neho sa nesie Bilal, už trošku vysmiaty. Spieva a chvály každého, akoby dával nejakým činom svet na poriadok. Pár krokov za nimi kráča Abdul, ako nejaký tlmočník, mimo hlavnej pozornosti, šťastný, že je na chvíľku sám, ale pritom len na kúsok od hlavy štátu. Za nimi sa vynárajú z chodby rôzni hostia. Už sme dojedli ďatle a zákusky a kuskus máme na tanieroch, keď konečne vysvitne, že chýba Amina. Avšak vo chvíli, keď to vyjde najavo, vrazí do chodby, celkom bez dychu a neohrabane vo svojich šatoch.

„Zostala som trčať zabuchnutá v záchode.“ - povie a vypustí zo seba vysoký chichot a telo sa jej od veselosti skrúti ako vývrtka, kým sa obzerá okolo seba.

V tom tichu sa však jej úsmev začne vytrácať a ona, červená v tvári, usadí sa na svoje miesto. Prihladí si hidžáb na hlave a zhlboka sa nadýchne. Ale teraz po prvom hlte humusu iba hlučne zakašle a načiahne sa za pohárom, keď sa jej od kašľa červeň na tvári prehlbuje. Oproti nej sedí Karima, ktorá pri jej slovách zdvihla pokličku a začala hľadať v kuskuse mäso.Vedľa Karimy sa oprie Leila dozadu a s chladným a nehanebným pobavením sa usmieva, zatiaľ čo po jej boku si Jasmin vyhrabe z kabelky papierové vreckovky a s absolútnou koncentráciou si vyfúka nos. Čo sa týka mňa, skloním hlavu do taniera a vychutnávam všetky vône orientálnych jedál. Vyťahujem chumáče šalátu a zjavne si uvedomujem jeho chuť a farbu.

„Chce ešte niekto šalát?“ - zvolám veselo.

„Šukran“ - ozvalo sa.

Karima vstáva a máva okolo seba rukami a horúčkovito podáva šalát a pečené zemiaky tým, ktorí už nechcú. Nástojčivá ruka mi pristrčila na tácke ťavie mäso so zeleninou. Odoberám tácku a ochutnávam jej obsah. Hľadím do pohára a zbadám, že Fatimin tanier s jedlom ostal nedotknutý. Púšťam sa do ďalšieho jedla a nie je mi vôbec jasné, čo to vlastne za jedlo je. Chutí ale božsky a tak si prikladám ďalšie sústo do úst.

„Ten chlpatý opičiak je božský.“ - dodá Amina.

Jej oblečenie a slová kazia prítomnú atmosféru islamského ducha. Jej slová sú mienené ako irónia, ako zmes pikantnej polievky s harisou. Z ľahka padá a naokolo vyvoláva jemný výbuch smiechu okolo stola. Chlpatého opičiaka opisuje s čudným výrazom, ktorý duchaplnostiam len škodí. Opisuje jeho mohutné svaly a odvahu. My si uvedomujeme, že sa Amina zaľúbila do zvieraťa, ktoré vôbec nepozná a s výrazom nepochopenia na ňu hľadíme. Ja sa v tichosti usmievam a myslím na jej slová:

„Myslela som, že mi tento kryštál prinesie šťastie. A ja budem konečne šťastnou ženou. Nájdem si muža, vydám sa a budem mať krásne deti. Tento kryštál z kremeňa je vďaka svojej jedinečnej špirálovej kryštalickej forme najúčinnejší liečivý kryštál a najsilnejší zosilňovač energie na tejto planéte.“

Tak predsa len jej priniesol šťastie. Priniesol jej chlpatého opičiaka.Ten opičiak mal aj meno, volal sa Mustafa. Amina si nemusela pred ním dávať pozor. A vôbec nebol nepríjemný, odporný opičiak, ktorý predstiera, že sa mu ženy páčia, aj keď to nie je pravda. Amina sa mu naozaj páčila. Mustafa šil tie najkrásnejšie šaty celého sveta, pričom bola jeho fantázia nekonečná. Jeho strihom a látkam podľahla každá žena. Ruky mal poznačené tvrdou prácou a v očiach sa mu ligotali pestré nápady. Ovládal všetky záhyby ženského tela a s trpezlivosťou vyberal vhodné nite a gombíky. Obchodoval s látkami a vedel vždy spraviť zákazníčkam dobrú cenu. Poctivo si zapisoval každú zákazku, ktorú si pevne nosil v hlave, až do jej ukončenia. Na čele sa mu vlnili vrásky od práca, ale z tváre vedel vyčarovať ten najkrásnejší úsmev sveta. Okolo krku nosil meter a na nose mu sedeli elegantné okuliare. Keď prišla nejaká žena do mesta, všetci vedeli, že má na sebe ušité nádherné šaty na mieru, ktoré mohol ušiť len Mustafa a nikto iný, pretože jeho subjektívny výber farieb a strihov ladili k výške a k charakteru dotyčnej ženy.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Prvá časť

Deň príchodu

Druhá časť

Počas dňa

Tretia časť