Barbora Kodríková

Mia Daschwoodová

- Ach ten život ! (ukážka)

Autor: Barbora Kodríková

Grafická a technická spolupráca: Michal Ličko, Eva Hrbatá

Edícia: MEA 2000 o.z. – Mladá Éra Autorov nového tisícročia

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0050-2

„Toľko spôsobov, toľko rozmanitosti, toľko dokonalosti a nedokonalosti, tisíce teenegeriek... ale iba jedna

Mia Dashwoodová.“

Vpálila som do učebne angliny. Neohrabane som sa zložila do lavice v rohu miestnosti. Učiteľ tam ešte nebol. Potešilo ma to, lebo dnes som dosť meškala.

Patrila som medzi outsiderov. Nič nezvyčajné, keďže som sa od všetkých výrazne odlišovala. Vlastne som bola nenormálne rada, že som medzi nich nezapadla.

Na angline sme celý mesiac preberali Shakespeara. Dnes konkrétne tragédiu Romeo a Júlia.

„Slečna Dashwoodová?“- oslovil ma anglinár.

„Áno?“

„Mohli by ste mi povedať, ako ste pochopili Romeov výrok ´Sám seba opustil som. Už ma niet. Tu nie som.´?“

„Jednoducho.“- odkašľala som si.

„Podľa mňa by sa Romeo videl radšej v koži hocikoho iného, len nie vo svojej. Tá neopätovaná láska k Rozalíne ho ničí, doslova zabíja.“

Anglinár sa otočil na druhú stranu miestnosti.

„Pán Morrison?“

Edgar sa na mňa pozrel a vzápätí sa s úškrnom otočil naspäť k učiteľovi.

„Je mi ľúto, ale so slečnou Dashwoodovou nemôžem úplne súhlasiť. Proste... Romeo je v tom až po uši. Je zaľúbený, nespoznáva sa. Z tej lásky k Rozalíne úplne šalie. Toto tým chcel podľa mňa povedať. Na druhej strane má slečna Dashwoodová pravdu. Je isté, že tá neopätovaná láska ho ničí, doslova zabíja.“

Anglinár sa spokojne usmial.

„Je tu niekto, kto má ešte iný názor ako slečna Dashwoodová a pán Morrison?“

Nikto sa neozval.

„Pán Morrison,“- oslovil anglinár už po druhý krát Edgara.

„Môžete mi odpovedať ešte na jednu otázku?“

Edgar prikývol. „ Pochopiteľne.“

„Pamätáte si ešte Benvoliov výrok z prvého obrazu v pvom dejstve?“

Edgar sa zamračil. „Myslíte ten ´Kde najviac hľadáš, nájdeš najmenej?´“

„Presne ten. Ako ste ho pochopili?“

„Je to prosté. Benvolio tým chcel povedať, že od tých ľudí, od ktorých očakávame, že nám budú rozumieť a mať nás radi, sa toho málokedy dočkáme. Sklamú nás. A naopak tí, od ktorých to najmenej čakáme, nás veľakrát pochopia a majú nás radšej ako tí druhí.“

„A, slečna Dashwoodová, váš názor?“

Sklopila som oči. Rukami som od rozčúlenia kŕčovite zvierala okraje lavice.

„Žiaľ, musím súhlasiť s pánom Morrisonom.“

Vedela som, že učiteľ si isto neodpustí dáku poznámku.

„Aká vzácna zhoda, priatelia. Vy dvaja sa málokedy zhodnete. Vlastne,“- zamyslel sa a potom pokračoval -„som presvedčený, že toto je prvýkrát, čo ste sa vy dvaja úplne zhodli.“

Edgar sa ponuro zasmial. Ja som zúrila. Bolo také ponižujúce pred všetkými súhlasiť s tým namysleným idiotom! Od rozčúlenia som celá horela.Farba mojej tváre sa v okamihu zmenila z porcelánovej na červenú. Dávalo mi obrovskú námahu, aby som nevybuchla. Myslela som, že tú lavicu asi rozdrvím, tak silno som ju zvierala. Za chvíľu ma z toho začali bolieť ruky. Pustila som ju. Pomaly som sa vystrela a snažila sa pokojne dýchať. Bolo to zbytočné. Každou sekundou som zúrila viac a viac. Nevedela som sa dočkať, kedy konečne zazvoní a ja odtiaľto vypadnem.Keď zazvonilo, vstala som tak rýchlo, až som skoro prevrátila celú lavicu. Nahádzala som si do tašky všetky knihy a čo najrýchlejšie, síce nemotorne, som sa odtiaľ pratala von.Nevnímajúc som sa hnala dlhou chodbou a zastala som až pri mojej skrinke. Oprela som sa čelom o jej kovové dvere. Boli chladné a to som práve potrebovala. Dvere ma príjemne chladili a moje rozčúlenie už povoľovalo. Dokonca som začala normálne dýchať.Vyhádzala som z tašky nepotrebné knihy a vymenila ich za tie, ktoré budem potrebovať. Zamkla som skrinku a pobrala sa smerom k učebni franiny.Len čo som sa otočila, zbadala som pár centimetrov odo mňa stáť Edgara Morrisona. Pozeral sa priamo na mňa. Zazrela som naňho. Najradšej by som mu v tej chvíli vyplazila jazyk ako dvojročné decko. Obišla som ho, no nestihla som spraviť ani dva kroky, keď ma chytil za lakeť a znemožnil mi tak pohnúť sa ďalej.

„Pusti ma“- zavrčala som - „Hneď.“

Stále ma držal, tak som sa šklbla a pokúsila sa tak oslobodiť môj lakeť z jeho zovretia. Chytil ma ešte silnejšie.

„Dashwoodová, očividne nevieš zniesť, že niekto by mohol byť rovnako inteligentný ako ty“ - hovoril trpko, ale na tvári mal ľahostajný výraz.

„Dofrasa, pusti ma!“- zopakovala som tento krát s väčšou zlosťou.

Pocítila som, že môj lakeť už nezviera tak silno. Zovretie za chvíľu úplne povolilo, až ma napokon pustil.Pohla som sa ďalej. Dobehol ma a postavil sa priamo predo mňa, aby som nemohla prejsť.

„Uhni!“- zvreskla som.

Ignoroval ma. Ani sa nepohol. V žilách sa mi opäť začala búriť krv a zrýchlil sa mi tep. Bola som vytočená ešte viac ako na angline.

„Dočerta!“- zakliala som - „Vypadni!“

„Najprv mi odpovedz.“

„Ty si už úplne osprostel. Láskavo odstúp a nechaj ma prejsť.“

„Odpovieš mi?“

„Cs“ - odfrkla som posmešne. „Odkedy majú namyslenosť a inteligencia dačo spoločné?“

Zaškrípal zubami.

„Aspoňže inteligencia a predsudky idú spolu dokopy, však, Dashwoodová?“

Venoval mi jeden dlhý pohľad. Potom sa bez slova otočil a odkráčal preč. Ostala som tam stáť asi minutú, kým som opäť nezačala normálne dýchať a rozčúlenie trochu nepovolilo. Potom som sa pohla rovnakým smerom, ako odkráčal Edgar, do učebne franiny.Franina ubehla rýchlo. Celú hodinu sme len opakovali na test, ktorý nás čaká na budúci týždeň. Po hodine som si odniesla všetky veci do skrinky, kde ma už čakala Angie.

„Ahoj“- pozdravila som ju.

„Aké si mala prvé štyri hodiny?“- obzrela som si ju.

„Teda, Angie, vyzeráš zdrvene. Stalo sa dačo?“

„Nič zvláštne. Akurát, že mi je jasné, že tento polrok nemám ani mizernú šancu, že prejdem z matiky. O fyzike ani nehovorím. A dáko teraz o tom nechcem moc hovoriť, lebo mám pocit, že zasa prepadnem totálnej hystérii.“ - dostala zo seba, pričom si stále nervózne poklepkávala nohou o dlážku.

Vzdychla som si.

„Som ti k službám.“

„Ja viem, Mia. Ale z tohto prúseru ma nevytiahne ani milión hodín doučovania. Ale ďakujem ti.“- Angie vyzerala ako pred kolapsom.

„Ak by si si to rozmyslela...“

Angie sa chrbtom oprela o vedľajšiu skrinku. Ruky si prekrížila na hrudi a usmiala sa na mňa.

„Mia, stretla som Freda.“

„Aha“- zašomrala som.

„Čo mi máš odkázať tento krát?“

„Že ho to mrzí, ale dnes večer ku tebe nemôže prísť, lebo musia ešte s Tanyou nacvičovať tú hru s dramatickým krúžkom. A že ťa ľúbi.“- odrapkala od slova do slova Fredove slová.

„Poďme radšej na ten obed.“ - zatiahla som znechutene.

Spolu s Angie sme vošli do školskej jedálne. Zobrali sme si obed a sadli si k nášmu stolu.

„Ahojte“ - privítal nás Jim. Okrem Jima pri stole sedela ešte Lora a Dan.

„Čo by ste povedali na maratón Priateľov tento víkend?“- navrhol Dan.

„Ja som za.“- ozvala sa Angie. Jim s ňou súhlasil.

Lora neochotne zdvihla zrak od knihy, ktorú práve čítala. Pozrela som sa na obálku. Úsvit, posledná časť Twilight ságy.

„Tiež nemám nič proti. A čo ty, Mia?“

„Ehm, v sobotu isto prídem.“- odpovedala som.

Dan na mňa šokovane vyvalil oči.

„Mia, ale maratón Priateľov sa začne už v piatok a bude trvať až do nedele.“

„Veď v pohode.“- snažila som sa ho upokojiť.

„V piatok možno tiež prídem. Ale v nedeľu so mnou nerátajte.“

„Prečo?“

„V pondelok mám test z franiny. Potrebujem si to ešte pozrieť.“

Lora s Jimom na mňa hľadeli ako na blázna. Angie sa na mňa len letmo pozrela, no nepovedala nič. Namiesto toho si do úst strčila ďalší hranolček výdatne omočený v tatárskej omáčke.Dan sa posmešne zachichotal.

„Aj by som dačo povedal, ale neviem, či to má zmysel.“

„Nemá.“- uistila ho Lora. Pery mala prísne stiahnuté.

„A v piatok neprídeš prečo?“- vyzvedal Jim.

„Mám ísť s Fredom von.“ - oboznámila som ich s mojím programom.

„Ale ak by to Fred zrušil kvôli tým nácvikom, tak prídem.“

Všetci stíchli a venovali sa svojim tanierom. Jedlo bolo to posledné, na čo som teraz myslela.

„Mia, prečo neješ?“- Angie ukázala na moju nedotknutú porciu.

„Nie je mi dobre.“- zašepkala som.

Jim si odpil zo svojej koly a zavŕtal sa do mňa svojimi zelenými očami.

„Moja drahá, a teraz mi povedz, že to nie je kvôli Fredovi.“ -hovoril a ukazovákom stále mieril na mňa.

„Povedz to. No aj tak ti nikto nebude veriť.“

„Je to kvôli nemu.“ - pripustila som.

Lora sa uškrnula.

„No, aspoň nám už neklame.“

„Čo je s ním? Spravil ti dačo?“ Dan dojedol svoj obed a zapojil sa do rozhovoru.

„Nemá mi ako niečo spraviť. Keďže sa vidíme raz za týždeň na pár minút.“ - vytrepala som.

Angie sa načiahla ponad stôl a svojou dlaňou sa dotkla mojej.

„Mia, v piatok budete spolu. Pokecáte o tom. Bude to v pohode.“

Pokúsila som sa usmiať. Bol to príšerne chabý pokus o úsmev.

„Sorry, ale nechcem to dáko rozoberať.“

„Mia, nebudeš jesť?“- spýtal sa Jim.

Pokrútila som hlavou. Podala som mu celú tácku s mojím obedom. Hranolčeky, vyprážaný syr, kolu a čokoládový koláč. S radosťou sa do toho pustil. Dan si uchmatol koláč. Jim ho prebodol pohľadom.Lora sa nahlas zasmiala.

„Videli ste už tie plagáty, čo po celej škole rozvešali Deathlessnes?“

„Samozrejme.“

Hlavu som naklonila nabok a vyplazila jazyk.

„Nielenže som ich videla, ale celé dni doma nepočúvam nič iné, iba to, že Deathlessnes hľadajú basáka.“

„Bolo jasné, že Tom na ten konkurz pôjde, aj keby mal skapať.“ - zhodnotil Dan.

„To hej.“- súhlasila som.

„A v čom je potom problém?“

„V tom, že v Deathlessnes hrá aj Edgar Morrison.“

Dan nechápal. „A?“

„A ak Toma vezmú do Deathlessnes, je tam isté percento pravdepodobnosti, že Morrisona budem stretávať častejšie.“

Dan vyzeral, že mu ešte stále nedochádza.

„No hej. A?“

„A?!“- sykla som naštvane.

„Ten chlap je neznesiteľný!“

Jim zaklipkal očami. „Pripadá ti tak?“

Chcela som odpovedať, ale Dan ma predbehol.

„Mia, sorry, ale nepoznám znesiteľnejšieho človeka ako je Edgar.“

„Tom by s tebou možno súhlasil, ale ja rozhodne nie.“

„Tak to sme potom traja.“ - vyhlásila Lora s fľašou minerálky v ruke.

„Štyria.“ - opravil ju Jim.

Zavrčala som. Otočila som sa k Angie.

„Tvoj názor?“

Angie prehltla syr, ktorý mala v ústach. Potom to zapila jablkovým džúsom a nachvíľu privrela oči.

„Sme piati. Súhlasím s nimi.“

„Fajn“ - odvrkla som.

Bolo v pohode, že so mnou nesúhlasia. Každý má nejaký názor.Po pár minútach sme sa zdvihli. Poodnášali sme naše prázdne tácky a ponáhľali sa k našim skrinkám. Odtiaľ sme už každí išli iným smerom podľa toho, aká bola naša nasledujúca hodina.Keď som prišla domov, dvere neboli zamknuté.

„Mama?“- zvolala som.

Z kuchyne sa vynorila moja mama aj s telefónom v ruke. Na sebe mala kuchársku zásteru.

„Ach, samozrejme, nezabudnem. Ďakujem... aj vám.Dovidenia.“ - ukončila hovor a potom sa pozrela na mňa.

„Ahoj, miláčik. Ako bolo v škole?“

Striasla som sa.

„Odporne, až na pár svetlých momentov. Ako vždy.“

Obzerala som si ju od hlavy po päty.

„Mami, ty varíš? Koľko je vlastne hodín?“

Mama sa predo mnou zatočila v kuchárskej zástere. Usmiala sa. Potom ma schytila za ruku a ťahala ma do kuchyne.V kuchyni rozvoniavalo pečené kura a zemiaky. Mama otvorila rúru a vytiahla z nej ešte teplý čerešňový koláč.

„No, Mia, čo nato hovoríš?“- spýtala sa očividne spokojná sama so sebou.

„No som zdrvená...“ - vyjachtala som so seba.

„Mama, odkedy ty varíš?“

„Neviem.“- pokrčila plecami.

„ Asi oddnes. Začalo ma to baviť. Dáš si koláč?“

„Mama, počkaj... Ty si v živote nikdy nevarila. Uniklo mi niečo?“

Treba uznať, že moja matka bola fakt šialená, ale to sa jej ako umelkyni dalo odpustiť. Ale ona začala variť?

„Mami, koľko je hodín?“

„Pol štvrtej“ - odvetila.

Začala krájať koláč a jeden kúsok mi naložila na tanier. S úsmevom mi podávala tanier aj s koláčom.

„Nebývaš vo svojom ateliéri až do piatej?“

„Áno“- pripustila.

Zobrala som si od nej tanier a sadla som si za stôl.

„A potom... Prečo si doma už o pol štvrtej a navyše varíš?“

Sadla si oproti mne. Akurát otvorila ústa, keď som jej skočila do reči.

„Mama, a s tým, že ťa začalo baviť varenie na mňa nechoď. Ty varenie nenávidíš. Tak o čo tu ide?“

„Musím ti odpovedať?“ - zdráhala sa.

„Čo myslíš? Asi áno, keď sa pýtam, nie?“

Sťažka si vzdychla a sklopila oči.

„Vieš, dnes, keď má Tom ten konkurz do Deathlessnes, som si uvedomila, akí ste už veľkí.“

Zdvihla zrak a uprene sa na mňa dívala.

„Mia, už nie ste moje malé deti. Už nie si tá rozkošná Mia s dvoma vrkočmi v ružových šatočkách. A Tom už takisto nie je ten malý Tom... Neposedný malý chlapec s jamkami v lícach. Dospeli ste. A ja ani neviem ako... A mám pocit, že som sa vám nikdy dostatočne nevenovala. Akoby som vždy videla iba svoj ateliér a prácu. A asi sa teraz takto skúšam toho pocitu zbaviť.“

„Mami,“- pohladila som ju po líci - „Je to v pohode, dobre? Nikto nikdy nemal lepšiu mamu ako ja a Tom, pochop to. Priznávam, že dlhé hodiny trčíš v tom svojom ateliéri, ale my to chápeme. A prisahám ti, že s Tomom sme nikdy nemali pocit, že by si nás zanedbávala.“

„Mia, niekedy si až taká príliš dospelá.“

Zasmiala som sa.

„To si myslíš iba preto, lebo nevieš o všetkých blbostiach, ktoré som postvárala.“

Pritiahla som si bližšie tanier aj s koláčom.

„No ale teraz musím ochutnať tento koláč.“

„Len do toho.“ - horela nedočkavosťou.

Vložila som si kúsok koláča do úst a prehltla ho.

„Mama, na to, že koláč si naposledy piekla pred desiatimi rokmi, je fakticky dobrý. Úplne božský.“

Mama na mňa neveriacky hľadela. „Vážne?“

Vopchala som jej kúsok koláča do úst. Keď ho prehltla, tak uznanlivo prikývla. Potom sa rozosmiala.

„Mia, len si na to moc nezvykaj, varenie a pečenie fakt nenávidím.“

„Ale!“- ohradila som sa.

„Nemala si ešte pred chvíľou silné slová o tom, ako ťa varenie a pečenie začalo baviť?“

„Áno, ale...“

„Nie, mami, vážne. Kvôli nám dvom s Tomom nemusíš robiť nič, čo ti je proti srsti. Plne sa venuj maľovaniu, lebo iba tak si šťastná. A my s Tomom potom tiež.“

Keď som sa vytrepala z kuchyne, myslela som si, že prasknem. S mamou sme do seba napratali skoro celý koláč. Ostalo tam už iba pár kúskov pre Toma. Vošla som do svojej izby. Zatresla som za sebou dvere a rozvalila som sa na mojej pohodlnej posteli. Chvíľu som iba tak ležala a rozmýšľala, keď mi zrazu zazvonil vo vrecku mobil. Vytiahla som ho. Videla som, že volá ocko.

„Ahoj, oci.“

„Ahoj, miláčik. Aký si dnes mala zatiaľ deň?“

„V škole...“

„...bolo odporne, až na pár svetlých momentov“ -dopovedal za mňa.

Počula som, že sa smeje.

„Ako si vedel, čo chcem povedať?!“

„Mia, poznám ťa.“

„Aha“- zašomrala som.

„Tom by mal byť akurát teraz na tom konkurze, však?“

„Hej...“

Na druhej strane bolo ticho. Ocko sa ozval až po pár sekundách.

„Prečo mám pocit, že si naštvaná, že Tom išiel na ten konkurz?“

„Nie som naštvaná... Len...“

„Len čo?“

„Ide o jednu vec.“- priznala som.

Ockov hlas znel zmätene. „O akú vec?“

„V Deathlessnes hrá jeden chalan, ktorého nemôžem vystáť.“

„Skôr by ma prekvapilo, keby si povedala, že ti je dakto sympatický.“- schuti sa zasmial ocko.

Poznal moju antipatiu voči ľuďom na škole.

„Ale nechápem... Veď tebe je na tej škole predsa veľa ľudí nesympatických a nevšímaš si ich. Prečo sa teda zaoberáš práve týmto chalanom?“

„Lebo on mi je najnesympatickejší zo všetkých. Ten chlap je vážne neznesiteľný.“- presviedčala som ho.

„Prečo?“

„Je nechutne namyslený.“

„Hm,“ - zamyslel sa ocko. „Ako sa ten chalan volá?“

„Edgar Morrison.“

Len čo som vyslovila to meno, rozrehotal sa ako puberťák.

„Preboha, čo ti je také smiešne?!“

Stále sa neprestával smiať, ale už sa smial krotkejšie.

„Tom mi o tom chlapcovi hovoril. Povedal, že nepozná lepšieho gitaristu ako je on a že ešte nevidel nikoho, kto by vedel hudbu precítiť tak dokonale ako on. A že napriek tomu, že ho všetci obdivujú, nie je ani najmenej namyslený a nohami stojí pevne na zemi.“- už sa nesmial.

„No a ty mi teraz hovoríš, že je nechutne namyslený. Tak sa tak smejem, že čomu mám veriť?“

Neodpovedala som.

„Hm, Mia? Ten chlapec je spevákom Deathlessnes, však?“

„Hej, hej. A ešte aj hrá na sólovú gitaru.“

„Mia, miláčik, teraz ma počúvaj...“

„Nie, ocko“- zastavila som ho.

„Ak mi chceš dať prednášku o znášanlivosti, tak to nerob. Lebo okamžite zavesím. Fakt sa nesnaž. Nemá to zmysel, lebo aj tak sa inak správať nebudem.“

„Ako myslíš... A čo mama?“

V mysli sa mi vynorila mama oblečená v kuchárskej zástere. O tomto budem radšej ticho. Isto by ho to znepokojilo, keďže s matkou žil v jednej domácnosti desať rokov a dobre ju poznal. Keďže poznám svojho otca až príliš dobre, som si istá, že by hneď zavolal matke, či jej je dobre. Mamu by to, samozrejme, ako vždy priviedlo do nepríčetnosti. Začala by všetkým trieskať, pobehovať po dome ako najatá a ziapala by, že čo si ten magor o sebe myslí. Po rozvode ostali vzťahy medzi mojou mamou a otcom značne naštrbené.Zámerne sa jeden druhému vyhýbali, lebo aj keď sa náhodou stretli, vždy sa to skončilo hádkou. Tí dvaja sa jednoducho nevedeli zniesť.

„Má sa dobre. Veď vieš... maľuje a je šťastná.“

„Celá Kate“ - poznamenal.

„Ocko...“

„Mia, to počká. Čo Fred?“

„Nič.“

„Akoto, že nič?“

Vydýchla som. „No nič.“

„Rozišli ste sa?“ Tú otázku som čakala.

„Nie.“

„A teda?“

„Už týždeň som s ním poriadne nebola. Vkuse má nácviky kvôli tej hre s dramatickým krúžkom.“-vyšplechla som.

„Ale v piatok by sme mali ísť von.“- vzdychla som si.

„No nechajme to tak. Ty sa máš ako?“

„Výborne. Momentálne riešim iba samé rozvody, ale o mesiac mám jeden ťažší prípad.“

„Vražda?“

„Áno.“

„Nič príjemné...“

„To teda fakticky nie.“

„Oci, ty to zvládneš.“- povzbudzovala som ho.

„Ďakujem, miláčik. Už budem musieť končiť. Zavolám ti ešte tento týždeň. Sľubujem. Pozdrav mamu a Toma. Ľúbim ťa.“

„Aj ja ťa ľúbim, ocko.“

Potom zavesil. Sadla som si za môj pracovný stôl a začala som si robiť úlohy. Kým som sa poučila, bolo už osem hodín. Rozvalila som sa na posteli. Do uší som si vopchala slúchadlá a naplno pustila Nirvanu. Nad ničím som nerozmýšľala. Len som ležala a bolo mi dobre. Zavrela som oči.Zakrátko sa dvere na izbe rozleteli dokorán a dnu sa vrútil Tom. Od šťastia dobre, že netancoval. Vytiahla som si z uší slúchadlá a posadila sa na posteli.

„Dočerta, Tom!“ - ziapala som.

„Nevieš klopať?!“

„Klopal som. Ale s tými slúchadlami v ušiach si to len ťažko mohla počuť.“- zasyčal naštvane.

„No čo? Si tam?“

„Hádaj!“

„Kebyže nie, asi by si nebol taký šťastný. Gratulujem, braček.“ Postavila som sa a objala som ho.Tom sa bezvládne zvalil na moju posteľ.

„Mia, je to neuveriteľné! Neverím! Chápeš? Ja, Tom Dashwood, som v Deathlessnes!“

„Som rada, že si sa tam dostal.“- povedala som. Myslela som to úprimne.

„Neklam“- bezočivo mi šplechol do ksichtu.

„Prestaň!“Trafila som ho vankúšom do hlavy.

„Fakt som rada.“

„Naozaj?“

„Samozrejme, ty opica.“- doberala som si ho.

„A čo Edgar?“- spýtal sa.

„V pohode“ - zamrmlala som. Posadila som sa opäť na posteľ.

„Pravdepodobne ho teraz budeš stretávať častejšie.“

Upozornil ma. Znelo to ako varovanie.

„Ja viem.“

Podišla som k môjmu stolu. Otvorila som úplne poslednú zásuvku a vytiahla som z nej biely balíček. Vrátila som sa naspäť k Tomovi, ktorý sa už medzi tým posadil, a podala som mu ho.

„Čo to je?“- opýtal sa ma nechápavo.

„To máš za to, že si sa dostal do Deathlessnes. Vedela som, že ťa zoberú. Toto ber ako odmenu.“- usmiala som sa.

„Otvor to.“

Roztrhol papier a vybral z neho to, čo v ňom bolo zabalené.

„Nevermind od Nirvany?“ - vrhol sa mi okolo krku.

„Díky, Mia!“

„Nemáš začo.“ - potľapkala som ho po chrbte.

Tom sa postavil a vložil cédečko do mojej starej veže. Izbou sa okamžite začal niesť nenapodobiteľný hlas Kurta Cobaina. Okamžite som spoznala skladbu Smells Like Teen Spirit. Tom sa vyliepal na stoličku a začal do rytmu mykať hlavou. Keď Kurt začal spievať refrén, zoskočil dolu a začal pogovať. Miloval Nirvanu rovnako ako ja. Postavila som sa oproti nemu a tiež som začala pogovať.Obaja sme začali spievať najhlasnejšie, ako to išlo.

„With the lights out, it´s less dangerous. Here we are now, entertain us. I feel stupid and contagious. Here we are now, entertain us!“

Boli sme tak vložení do toho pogovania, že sme si s Tomom ani nevšimli, kedy do izby vpálila matka a vypla nám vežu. Keď sme ju už konečne zaregistrovali, prestali sme a obaja sme sa pozerali na ňu.

„Milí moji, ja proti tomuto osobne nič nemám, ale ako sa zdá, tak naši susedia áno. Pani Markinsonová bola dosť napálená, keď tu pred chvíľou zazvonila. Takže tak...“ -otočila sa a zabuchla za sebou dvere.

Zvalili sme sa s Tomom na dlážku a začali sme sa rehotať. Z toho smiechu ma bolelo brucho.

„Och, Mia,“ - Tom sa snažil napodobniť piskľavý hlas pani Markinsonovej, - „vôbec sa nevieš správať ako dáma!“

„Ó, áno, pani Markinsonová. Ale čo mám robiť? Dva roky som sa neumývala a tie čierne bagandže mi úplne prirástli k telu! Navyše všetky šaty mám prežraté od molí. Och, ale nechceli by ste vidieť moje nechty?“

„Vy ste teda ale nevychované deti!“ - pokračoval ďalej Tom odporným škrekľavým hlasom tej strigy Markinsonovej.

„Ten tvoj brat to je pohroma! Už by konečne mohol niečo spraviť s tým hniezdom, čo nosí toľké roky na hlave! Vyzerá ako totálna troska, určite si niečo pichá! Inak by nechodil stále taký bledý, vychudnutý a nevnímajúc celý svet, len tú svoju hudbu! Som presvedčená, že je to feťák!“

Nahlas sme sa smiali. Ani neviem, ako dlho sme tam len tak ležali a rehotali sa. Napokon sa Tom postavil. Vybral z veže cédečko a odišiel sa učiť. Skontrolovala som moju e-mailovú schránku. Žiadna nová pošta.Pozrela som sa, či je Fred prihlásený. Jeho meno svietilo zelenou farbou, takže tam bol. Napriek tomu mi nenapísal ani jeden úbohý e- mail.Odvliekla som sa do sprchy. Pustila som si horúcu vodu a hneď som sa cítila lepšie. Stále som sa ale nedokázala úplne uvoľniť. Trápil ma Fred. Už sme takmer ani nebývali spolu a ani sa mi neozýval. Nevedela som, čo si mám myslieť. Akoby jeho city voči mne úplne vychladli. Fakt som netušila, čo s ním je. Ale mala som pocit, že za týmto jeho neznesiteľným správaním je niečo viac ako len tie neustále skúšky. Vyliezla som zo sprchy. Obliekla som si flanelové pyžamo a ešte raz som skontrolovala svoju e- mailovú schránku. Stále nič. Keď som sa už chcela odhlásiť, zrazu mi na obrazovke začala blikať malá červená obálka. Niekto mi posielal súrnu správu. Rýchlo som klikla na obálku a čakala. No keď som uvidela, kto mi posiela súrnu správu, skoro som sa zložila. No to ešte nebolo nič oproti tomu, čo v tej správe písal.

EDGAR MORRISON: AHOJ, MIA. V PIATOK BUDE U MŇA DOMA VEČIEROK. SI POZVANÁ. FRED UŽ POZVANIE PRIJAL.

Penila som od zúrivosti. Cítila som, ako sa mi všetka krv nahrnula do mozgu. A cítila som aj to, ako mi v žilách vrie krv a som čoraz červenšia.

MIA DASHWOODOVÁ: NIE SI VTIPNÝ. A LÁSKAVO MA PRESTAŇ OTRAVOVAŤ.

EDGAR MORRISON: MIA, DOFRASA, JA NEKLAMEM. TOM TI O TOM VEČIERKU EŠTE ASI NEHOVORIL, VŠAK?

MIA DASHWOODOVÁ: NIE.

Okamžite som Fredovi poslala súrnu správu.

MIA DASHWOODOVÁ: FRED, TY SI PRIJAL POZVANIE NA EDGAROV VEČIEROK?

Čakala som, kým odpíše. Zatiaľ mi odpísal Edgar.

EDGAR MORRISON: PRÍDEŠ?

MIA DASHWOODOVÁ: NIE! ALE VER MI, ŽE KEBY SOM SI BOLA ISTÁ, ŽE ŤA TAM NESTRETNEM, TAK BY SOM PRIŠLA.

Fred mi už konečne odpísal.

FRED CLEARWATER: MIA...

MIA DASHWOODOVÁ: ODPOVEDZ MI, DOČERTA!

FRED CLEARWATER: ÁNO.

MIA DASHWOODOVÁ: AHA. A KEDY SI MI TO CHCEL POVEDAŤ?

FRED CLEARWATER: VEĎ JE JEDNO, ČI SPOLU BUDEME NA TOM VEČIERKU ALEBO SPOLU BUDEME NIEKDE INDE.

MIA DASHWOODOVÁ: PO PRVÉ, VYKAŠĽAL SI SA NA MŇA. PO DRUHÉ, VIEŠ, ŽE EDGARA NESTRPÍM. TAK O ČO TI IDE? A PO TRETIE, KEĎŽE SI SA ROZHODOL ÍSŤ NA TEN VEČIEROK, TAK IBA ŤAŽKO V PIATOK BUDEME SPOLU. PRETOŽE MŇA NA TEN VEČIEROK NIKTO NEDOSTANE.

Bola som taká vytočená, že som sa musela odhlásiť. Vypla som počítač a hľadela som do blba. Ako mi toto mohol Fred spraviť? Nechcela som na to myslieť, potrebovala som sa upokojiť. Tak som otvorila dokorán okno a vyklonila sa von. Vonku padal jemný dážď a na jesennú noc bolo až príliš chladno. Nič zaujímavé som nevidela. Akurát veľký smetiak na ulici za domom. Okolo smetiaku sa motali dve mačky. Jedna bola ryšavá a tá druhá čierna. Vkĺzla som pod perinu a zhasla svetlá. Nasadila som si slúchadlá a započúvala som sa do piesne Rape me.Ako som predpokladala, mama mi prišla čoskoro zaželať dobrú noc. Tvárila som sa, že spím, tak ma iba pohladila po vlasoch a odišla.Už som sa necítila rozčúlená. Skôr podvedená. Bolo mi hrozne. Fred na mňa očividne kašľal a tomu idiotovi Morrisonovi sa dokonale podarilo ponížiť ma. Najradšej by som v tej chvíli nemala mozog, aby sa mi o tom nedalo premýšľať. Lebo aj keď som sa snažila na to nemyslieť, nedalo sa to. Stále mi to blúdilo po rozume.Asi som už bola fakt vyčerpaná, lebo len čo som si vytiahla z uší slúchadlá, som zaspala ako zabitá.Ráno ma zobudila hudba, ktorá vychádzala z Tomovej izby. Aerosmith - Love in an elevator. Bolo mi fakt hnusne. Cítila som sa vyčerpane, aj keď som mala za sebou sedem a polhodinový spánok. Prinútila som sa vstať. Odvliekla som sa rozospatá do kuchyne a sadla som si za stôl. Mama už nebola doma. Tom sa dovliekol do kuchyne hneď za mnou.

„Dobré“ - pozdravil Tom sviežim hlasom.

„Dáš si niečo na raňajky?“

Civela som naňho ako na idiota.

„Tom, ty si mi ochotný niečo uvariť?“

Zaklonil hlavu a rozosmial sa.

„Čo povieš na volské oko a upraženú slaninku?“

„Že si to dám.“- usmiala som sa.

Tom sa otočil a začal rozbíjať vajíčka. Chcela som ísť do kúpeľne, aby som sa dala trochu dokopy, keď som si spomenula, že som sa ho chcela na niečo spýtať. Ostala som stáť vo dverách a oprela som sa o zárubňu.

„Tom?“

Neodpovedal.

„Počúvaj ma. Prečo si mi včera nepovedal o tej Edgarovej párty?“

Oprel sa o sporák a čakal, kým sa mu neupražia vajíčka. „Chcel som, aby si si vychutnala to prekvapenie, keď ťa pozve.“

„Musím povedať, že to bolo fakt prekvapivé byť pozvaná na jeho večierok. Ale...“

„...ale ani za živého boha tam nepôjdeš, uhádol som?“ -odvrátil sa a hodil upražené vajíčka na tanier. Na panvicu dal pražiť slaninku.

„Kde si sa vybrala?“

„Chcela som sa ísť umyť.“

„Tak si pekne sadni, umyješ sa potom, lebo ti to vychladne.“

Tom predo mňa položil tanier s dvoma volskými okami a upraženou slaninkou. Pri tej vôni mi skrútilo žalúdok. Ani som si neuvedomila, aká som bola hladná.Nahádzali sme do seba raňajky. Odniesla som taniere a umyla som ich. Tom si zatiaľ skočil po klasickú sólovú gitaru, aj keď jeho láskou bola basová. Ja som umývala riad a on si tam zatiaľ hral nejakú neznámu pesničku. Potom som si vydrhla zuby, učesala sa a napratala som sa do čiernych riflí a trička. Hodila som si na plecia školskú tašku. Zišla som dolu po schodoch; Tom ešte stále sedel v kuchyni a hral tú neznámu pieseň.

„Tom, ty si vedel, že Edgar pozval aj Freda a on súhlasil, že príde?“

Tom prikývol.

„Do riti, Tom! Prečo si mi to nepovedal?! Musela som sa to dozvedieť od Edgara?“

Ukazovákom si poklepkal po čele.

„Mia, preboha! Čo by to menilo na veci?“

„Všetko!“- jačala som.

„Neziap!“- zahriakol ma - „Lebo sa s tebou nebudem rozprávať.“

„Dobre“ - súhlasila som.

„Mia, pozri sa na to z druhej stránky... Ten idiot...“

Plesla som mu po ruke.

„Chcel si povedať Fred.“

Zhnusene pokrútil hlavou.

„Tak teda Fred... No. Pozri, Fred vie, že Edgara neznášaš, ale aj napriek tomu prijal to pozvanie na jeho párty, hoci ste mali ísť spolu v piatok von.“- preglgol. „Mia, nie som debil a ver mi, že toto by si uvedomil aj totálny idiot. Fred si bol istý, že na tú párty nepôjdeš. A aby to nevyzeralo tak, že nechce ísť s tebou von, som presvedčený o tom, že včera ti isto povedal niečo v tom zmysle, že je predsa jedno, kde budete, ak budete spolu. Mýlim sa?“

Zložila som sa na stoličku vedľa neho.

„Nie!“

„Už vidíš, prečo som ho vždy neznášal? Lebo nie je chlap ani natoľko, aby dokázal jednej babe povedať pravdu! Metrosexuálny zbabelec!“

„Tom, toto, čo ti teraz poviem, sa nemôže dostať k Fredovi.“ Sprisahanecky som naňho žmurkla.

„Na ten večierok pôjdem.“

Znechutene prevrátil oči.

„Nie si vtipná. Ani trochu.“

Prudko som sa postavila a štuchla som ho pod rebrá. Mykol sa od bolesti.

„Dočerta, ja to myslím vážne!“

„Fakt?“

Gitaru odložil nabok. Prekrížil si na hrudi ruky a hľadel na mňa s bezočivým výrazom.Posadila som sa.