VLADIMÍR DVORŠČÁK

Zbierka básní I.

Grafická a technická spolupráca: Fujas Štefan, Labai Emil

Edícia: MEA 2000 o. z. – Mladá Éra Autorov nového tisícročia

Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0053-3

Len moja

Objímam ťa v náručí,

milión bozkov jednej noci mi nestačí.

Polejem ťa práškom nehy,

do uška pošepnem si moja lady.

Dotýkam sa ťa teplom dlaní

s tebou láska ja mám veľké plány.

Vlasmi ti prepláva nežný dych

srdce moje ti šeptá

ty jediná si žena môjho srdca.

Túžim stále vidieť krásu tvojich očí,

smäd po nich lesk cudzích neuhasí.

Milujú sa naše mihalnice,

stávame sa kvetom čerešne,

čo nikdy neodkvitne.

S tebou držím v týždni sedem dní,

sme deti lásky, deti šťasteny.

Perami krájam sekundy lásky na sto častí,

nik z nás si čas neprivlastní.

Prosím pomôžte...

Kráčam inkognito v dave,

pohľad nevinného ma spoznáva.

Vyšíva obrázok v dlani,

pohládza moje city

do stehov ich ukladá.

Prosia ma oči dieťaťa,

ďakujú mi oči hladného tigra.

Kúsok chleba už nesýti...

Chlieb v minci uložený,

spláchol ľudský smäd.

Mince už citom neveria...

Otcov opasok

Mnohokrát opásal jeho malý svet,

vie presne ako vonia zelená tráva, biely sneh.

Za medenou prackou ukryte sú zlate klasy,

hladia ich mozole vymodlené v práci.

Mnohokrát sa už zmenil na hada,

darmo korisť jeho city prevráva.

Nemý svedok uložený pri mesiaci

keď hladil otec hviezdnym prachom

pokropené vlasy.

Príležitostný maliar dúhových obrázkov,

namaľoval ich láske z lásky.

Stratil opasok vôňu,

vrásky posýpane popolom si už nepomôžu.

Vychádza úsmev nového dňa,

svorka psov otcov opasok hravo roztrhá.

Píšťalka

Vietor ťahal ulicou listy na špagáte,

na píšťalke skrehnuté prsty hopkali.

V klobúku len pár centov,

práca úmorná,

detská tvár do dlani dych sypala.

Páni z teplých kabátov euro vybrali,

prsty po píšťalke veselo skáču.

Ustal hlas píšťalky

euro do kabáta sa schovalo

v detskej tvári smutno...

podpätky topánok sa dobe vysmiali.

Nebo v záruke

Utekajme spolu po lúke

nebo je len do zajtra v záruke,

peľ kvetov lieta povetrím ako iskry vatry,

nám dvom táto chvíľa patrí.

Sprevádza nás žblnkot potôčika,

slnko podopiera lakte

usmieva sa na nás z obláčika,

cez most prehodená lávka

praskajú na nej dosky,

padli prvé jemné bozky.

Červeň zachytila naše tváre,

s piesňou na perách pomalý utekáme,

beriem ťa do náruče,

bozky pokožku jemne pália,

dúfame, že nás naše tváre neprezradia.

Zviazali sme ručičky na hodinách,

mám trochu strach ty vzdychneš ach,

kvety spievajú o lásky plných maškrtách.

Vnímame krásu tiel,

peľ kvetov nás do svojho plášťa zaodel,

našiel som svojho srdca, chýbajúci diel.

Gúľame sa, kvety si nás pohadzujú,

putom lásky preväzujú,

maľujú prsty obrázky na kožu,

prvé kvapky dažďa sa nám obliecť pomôžu.

Slza ženy

Slza ženy...

Slza ženy pre muža je

a navždy ostane tajomné umenie

žena je letný vánok,

vianočné sneženie.

Malý sprievodca s veľkou silou,

v čase nepohody kvapkou krvi obetavou.

Hlas duše, v tichu noci padajúci na vankúše.

Kvet rozkvitnutej marhule,

nevracia sa k tomu čo bolo minule.

Perla šťastia, radosť líc,

v smútku priateľ rozmazaných mihalníc.

Slza ženy je prameň živej vody z raja,

prezrádza čo myšlienky taja...

Tajomná komnata

Na nádvorie vstúpila deva v zlatom šate.

Hladí okraj šiat kocky kamenne,

všetko je také tajomné.

Vítajte privítala návštevu vôňa svieci,

do ticha znie hlas mysle, kde sú všetci?

Hľadia steny na nevídanú krásu,

zrkadla si vzdychli od úžasu.

Vlasy plavé, pleť z jemného hodvábu

v srdci city pravé, láskou muža nepoznané.

V tôni sviec plávajú schody,

listy vejára schovali, tlkot srdca,

rumenec tváre, čo skrývajú

dvere komnaty nie je známe.

Privial vzduch komnaty

na stenu purpurový tieň ruže,

omamná vôňa po zábradlí sa tíško kĺže...

Tam v belasých nebesách

Chystám sa napísať niečo pekné

svojej milej na nebo,

niekto ma však predbehol

vypísal poslednú kriedu,

pozerám do očí ktorých poznám každú slzu,

vidím ich ducha biedu.

Chodím hľadám,

na zem tvrdú v kaluž padám.

Hľadám kúsok voľného neba,

nebo je skrz na skrz popísané,

už ani pomedzi riadky sa písať nedá.

Clivo mi, vzdychám je mi do plaču,

mihalnice smútkom zaplačú.

Z oči mi vytekajú zaprášene slzy,

nedokážem vymazať z neba ani jeden odkaz,

neviem byť drzý.

Snímaš mi z tváre to čo ma živí

utieraš mi z oči prach,

ja hľadím do tvojich očí

je tam napísané „Milujem ťa“

tam v belasých nebesách.

Tvoj

Aj keby ma všetci odmietli

aj keby už nikdy moje krídla nevzlietli,

viem, že ty ma pritúliš ako vtedy,

tvoje náručie je vždy plné nehy.

Si prístavom mojej duše,

pokojnou hladinou,

v tebe nachádzam svoje druhé ja,

si mojou láskou jedinou.

Kráčame spolu cestou ne cestou,

keď nevládzem nesieš ma,

keď nevládzeš ty nesiem ja,

držíme sa za ruky stromy sú už bez listov.

Nemusíš sa báť som to stále ja,

cítim to čo ty, cítime to obaja.

spájajú nás puta lásky,

a na tom nezmenia nič

ani časom vytvorené vrásky.

Pre mňa si kvet plný farieb plný jasu,

vnímam tvoju vôňu, farbu hlasu,

pod očami máš trblietavé hviezdičky,

zaľúbený sme jak dve malé iskričky.

Dal som ti do dlani svoje ja,

vytrhnúť z rúk nemôže ti ho nik,

pre moje pery si neodolateľná maškrta,

som tvojich pery labužník.

Tvoríme spolu vyhňu citov,

sme dva malé plamienky,

uprostred tuhej zimy na malú chvíľu,

nastolíme jar pozbierame snežienky.

Strapec hrozna

Ranné slnko lúče strapce hrozna vzbudili,

oni vôkol seba vôňu sladkú omamnú šírili

v neďalekom dome sa najkrajšie ženské oči

na celom svete sa z krásneho sna budili.

Sladké bobule hrozna, sťa zlaté nugáty

v slnečnej žiare svietili,

pracovité mužské dlane ich ako jemné krivky

ženského tela hladili.

Vinica krásou jesene dýchala

pomalým krokom s úsmevom

na perách krása nevinná

k mužovi s šálkou voňavého čaju

ako pierko vo vánku kráčala.

Tvár muža sa rozjasnila

ženská ruka nežne šálku

vône do altánku

na prestretý stôl položila,

krása jej ladných pohybov

srdce mužské rozohnila.

Sila mužských ramien milú,

ako včelu sladký peľ

na krásny kvet privábila,

do lona muža sa posadila,

pery nasaté sladom hrozna

k sebe privinula,

kúzlom svojich pier

srdce milované očarila.

Mladá dvojica sa raným dúškom

citov lásky posilnila,

ruky svoje prácou vo viniči naplnila,

strapce plné sladkej šťavy

do noše s nehou uložila.

Kvapky potu po tvárach sa pretekali,

úsmevy krásne sa nežne bozkávali,

listy viniča sa o láske zberačov rozprávali

ich pracovité ruky jemne pohládzali.

Na neďalekom vršku svätý Urban sedával,

sladké vínko po dúškoch popíjal,

z úrody zlatých strapcov sa náramne radoval,

zberačom ich úrodu požehnal,

do každého strapca kúsok lásky ukrýval.

Mladý muž noše plné zlatých strapcov

na svalnaté plecia nakladal,

oči krajšie ako nebo túžbou vášne napĺňal.

Deň sa blížil k večeru

ako posledný najvzácnejší klenot,

zberu mužské svalnaté ruky

krásu v šatách zlatých ponesú

pod altánkom pri sladkom vínku

do ríše čarov lásky unesú.

Duše dar svätého Urbana prijali

dúškami čarovného nápoja sa zohriali,

vďaku za úrodu požehnanú štrngotom

plných pohárov čarovného skvostu dávali.

V lampáši sa plamienky ihrali,

vôkol nich dve srdiečka

plné ohňa vášne plávali,

rozvášnení zberači sa domov

na lôžko do perín lásky pobrali.

Ruky svätého Urbana listy viniča hladkali

jeho ústa tíško im šepkali,

by aj na budúcu jeseň ľuďom hojnosť

sladkej šťavy plnej lásky podali.

Venušine mihalnice

Odel som ťa do šiat zo zamatu,

s citom posadil na hlávku korunku zlatú,

kráľovnou svojho srdca som ťa urobil,

šťastiu, ľa kráľovná moja som ťa predstavil.

S dúhou môjho srdca sa promenádujem

ako páv, po čom túži tvoje srdce

to ti splním, len mi smelo vrav.

Tvoje nároky na lásku sú nemalé,

spolu sme strovili tri páry

krásnych črievičiek na báli.

Na líčkach ti úsmev pohráva

jej veličenstvo sa skvele zabáva,

šťastný úsmev beriem do dlaní

na perách sladký bozk ti pristaví.

Prsty hudobníka raz bielu,

raz čiernu klávesnicu pijana jemne bozkajú,

tanečné kroky plné pôvabu

s melódiou splývajú.

Tanečné kroky sleduje

socha božskej venuše,

jemným žmurknutím mihalníc

posiela nám vánok lásky do duše.

Komnaty vyzdobené zlatom nežne zívali,

tanečníkov do nádhery poňali

v najkrajšej z nich ruky plné nehy

korunku z hlávky snímali.

Hrebeňom zo slonoviny češem

tvoje jemné vlasy, prsty hladia

tie najkrajšie pramienky krásy.

V zrkadle spod priesvitného odevu noci,

na mňa dve krásky plne vášne volajú,

na šiju hodvábnu prvé slastné bozky

s rozkošou padajú.

Po ramenách sa kĺže rúcho anjela,

ach aká si len krásna moja duša zvedela,

z mojich úst óda na krásu

ženského tela zaznela.

Hviezdy a mesiac uvidiac

tú nádheru zbledli od úžasu,

ja na lôžko vášne medzi baldachýny

uniesol som tvoju krásu.

Duša prekrásna o toľkej nehe nesnila,

moje dotyky sú nežnejšie

ako dych maľovaného motýľa.

Dvojica duší nezabudnuteľnú noc

sladkej nehy prežila,

s láskou sa jedna k druhej chúlila,

ja zaspával som s krásnou ženou

a vstával v náruči s ružou pozlátenou.

Vo vánku lásky

Vo vánku listy stromov

pieseň lásky spievajú,

mňa ruky krásnej ženy po tvári

s nehou láskajú,

jej pery jahodové mi niečo krásne

do mojej tváre šepkajú,

naše srdcia v jednom rytme splývajú.

Pery plné vášne sa snom lásky oddajú

duše krásu lásky vnímajú

na nás z nebies lupienky krásnych orchidei

ako vločky potichučky padajú,

zaľúbenci melódiu božskej harfy vnímajú.

Moje dlane po pleciach nežných,

sťa jemný hodváb schádzajú,

zmysli nádhernú vôňu ženy

milovanej v jej plnosti prijímajú.

Moje oči krásu milovanú hltajú,

hviezdy z nebies k jej nohám padajú,

kráse nevydanej hold vzdávajú,

moje prsty ti ich do vlasov s nehou vkladajú.

Ozdobená nočnými hviezdami

si taká krásna ja nedokážem vysloviť

to perami srdce láskou plesá mi,

snáď podarí sa mi to vyjadriť

pár skromnými veršami.

Mesiačik len kúskom svojej slávy žiari

nad nami my pod brezou sme schovaný,

len jemný vánok smie ísť za nami

v jeho objatí sme spútaný.

Zvuk harfy naše telá do tanca naladí,

my tancujeme očarení

nádhernými skladbami,

čo si o nás ľudia myslia nám dvom nevadí.

Si pokoj mojej duše, čo keď treba,

každú strunku v mojom tele správne naladí,

stačí pohľad tvojich krásnych očí

jedno pohladenie po tvári

a tebe sa úsmev duše vyladiť podarí.

Krásna noc je pred nami si taká šarmantná,

ja pohrávam sa s tvojimi perami,

častujem ich nežnými slovkami

a polievam sladkými bozkami.

Nemusíš vravieť nič tvoja neha spieva

čo srdce cíti dávaš mi ho do dlani

ja prijímam ho s slovami,

budem ti na veky láska moja oddaný.

Milujem a som milovaný,

putom najvzácnejším sme k sebe pripútaný,

prejsť oceánom lásky plne odhodlaný.

Nebo ožiarene hviezdami svieti nad nami

ach aký sme len šťastný na plavbu nekonečnú

spolu sme sa vo vánku lásky vydali.

Panáčik

Stojím pri okne ťahám hore žalúzie

po skle sa voda v malých potôčikoch leje

a ja pozvoľná prichádzam o svoju fantáziu

o ilúzie keď ty pri mne nie si, smutno mi je.

Vonku prší a je šero srdiečko ma rozbolelo

v hlave prázdno vymetené myšlienky

sťa omrvinky po koberci roztrúsené myšlienky

v hustej hmle zahalene.

Nič ma teraz nenapadá,

zišla by sa dáka rada skúšam zavolať doktorovi,

ale on je taktiež chorý, napadlo ma niečo

lepšie zavolal som priateľovi.

Ahoj moje milé potrebujem sa ti vyžalovať

ako mi je, vonku leje moja tvár sa dnes

ani neusmeje ani neviem čo sa deje.

Tvoje pokojné hlásky prešli cezo mňa

ako tvoje prstíky pomedzi moje gaštanové vlásky,

bolo to prijemne, cítil som jak sa preháňa

vetrík ponad obilné klásky.

Kázala si mi zobrať kus papiera

a namaľovať si seba svojho najlepšieho priateľa

ako sa na mňa milo usmieva.

Nakreslil som slniečko oblohu bez mráčika

lúku plnú kvetov a na nej šťastného

od uška ku ušku smejúceho sa panáčika.

Prestalo pršať a cez pootvorené okno vietor

dnu sa tiská a takto si píska fijú-fijú

schytím pod pazuchy tú hnusnú zmiju depresiu.

Schytil som ju s panáčikom za traky

a šup srnou von vyhodili sme ju až na mraky

nech nerobí na nás zbytočne nátlaky.

Láska moja ďakujem ti za radu

tvoj nežný hlas mi zlepšil náladu

a panáčik sa postará o moju myšlienkovú

záhradu postavil proti depresii vôkol veľmi pevnú ohradu.

Ľahol som si do perín panáčik sa na mňa usmieva

na očká mi padá krásny sen tvoja láska

s nehou viečka mi zaviera.

Ráno keď som vstal panáčik sa na mňa usmieval

a ja som mu na odchode zamával

a pár veselých tónov som si na cestu zaspieval.

Dnes mám krajší deň pri chmúrnej myšlienke

sa len usmejem na tvoju dobrú radu,

že ma v diaľke niekto veľmi miluje,

doma ju čaká panáčik usmiaty hneď si spomenie.

Október

Lupienok ruže potichu padá do trávy,

kĺže sa chladným vzduchom nič nevraví

v kraji zavládol čas sychravý.

Na konári sedí vtáčik schúlený,

krídelka mu prikryl lístok

prvým mrazom spálený.

Stromy v záhrade zazívali,

vietor nám ostrihal vlasy zastonali,

mať príroda otvára do záhrady dvierka,

nežným dychom hladí uzimené vtáčie pierka.

Deva v zlatom šate sa zakrútila,

kríkom stromom kvietkom sa predstavila

ja som jeseň zlatá víla.

Priniesla som vám sladký spánok,

by keď príde moja sestra zima našla

pripravený na odpočinok každý stánok.

Zlatá víla úľ pohladila,

včielky pracovité pozdravila,

mládencovi októbrovi sa veľmi zapáčila .

Smiem prosiť oslovil október slečnu jeseň,

pri tanci im zaspieval vietor

krásnu hvízdajúcu pieseň.

Tanečnou sálou im bol celý kraj,

na zlatú baňu premenili z briezok háj,

bačovi vietor pošepol

ovce do dediny zaviedol.

Tancovali deň a noc,

mládenec október dostal

od jesene právomoc,

zatiahnuť závesy čoraz skôr každú noc.

Po tajme sa v noci bozkávali,

len vzdychy vetra zaľúbencov prikrytých

rúškom noci prezrádzali.

Cez deň po hore zrnka zlate rozsievali,

čo v noci z ich sladkých bozkov opadali,

stromy ich s otvorenou náručou privítali.

Jeseň a október sa prenádherne zabávali,

víno z čiaš zlatých popíjali,

vetry šibalské si voľne povievali.

Začali sme sa obliekať do teplých šiat,

slnko nás nebude už dlho hriať,

v teple domova môžeme si teplý čajík nalievať.

Sviece

Sviece v svietniku

jasným plamienkom blikajú,

sluhovia svojho kráľa a kráľovnú

na zámku lásky vítajú.

Plášte, symbol moci snímali,

klenoty bremeno vlády

do rúk komorných podali.

Do svojich komnát

sa na krátky odpočinok pobrali.

Mladé panny teplý kúpeľ

s vonnými olejmi miešali,

kráľovské telá do obláčikov

voňavej pary vchádzali.

O samote ostali, nahotu krásnych tiel

do peny posýpanej lupienkami

purpurových ruží s pôžitkom slasti vnárali.

Teplá kúpeľ telá nežne hladila

vôňa levanduli k hrám lásky vábila

v očiach žiarivých sa iskra vášne zráčila.

Osuška v kráľových rukách

kráľovnine telo jemne hladila,

ona na šiji voňavých pleciach

jemný vánok dotykov pier kráľa cítila.

Krása kráľovnej milého tak zmámila,

jeho duša sa tou nádherou opila,

tancovala, šantila,

ich chvíľa lásky sa blížila.

Kráľ s kráľovnou do šiat

ľahších ako vzduch sa odeli,

plamienky sviec plápolajúc

na tú nádheru mlčky hľadeli.

Jej veličenstvá komnatami

zdobenými zlatom kráčali,

všade kam vošli, plamienky

všakovakých sviec ich vítali.

Zrkadlá na stenách,

obraz kráľovského páru

do svojich útrob maľovali

tú nádheru v bráne času

do budúcna uchovanú.

Jemné tóny klavíra s harfou

sa zámkom sťa pokrm duše vznášali,

vzduch presýtený láskou

Amorove šípy krájali.

Kráľovná s kráľom na balkóne

do padajúcich hviezd

svoje tajné túžby vkladali.

Z verají balkóna šťastné telá,

plné vášne do komnát sladkých

prekvapení po špičkách vchádzali,

ich duše hviezdam o svojom šťastí spievali.

Muž so ženou na chvíľu

zbavený povinnosti kraľovať

so zatajeným dychom

na obláčiky lásky líhali,

plamienky sviečok vášnivým bozkom

chuť neodolateľnú dodali,

tela hrám lásky sa oddali.

Spomienky na tieto vzácne chvíle

sa do stien zámockých schovali

a len zažaté sviece z času na čas

stáročiami pieseň plnú nehy

do ticha zaľúbeným dušiam spievajú.

Šaty

Chodím po rannej rose bosý,

pokiaľ kosec trávu nepokosí,

vyberám kvietky najkrajšie

môjmu srdcu najdrahšie,

upradiem z nich dúhovú niť

a budem pre svoju veľkú lásku

krásne šaty z raných obláčikov šiť.

Spoza mrakov vykukol slnka svit

a mne blyslo hlavou nové šaty ti urobiť,

urobím ich zo slnka jasu,

by som celému svetu ukázal tvoju krásu.

Na obed ťa chcem pozvať na lesnú čistinku,

ty si nežnou rúčkou upravíš svoju ofinku,

oblečiem ťa do nádhernej róby,

škriatkovia a lesné víly pre nás pripravili

tie najvyberanejšie hody, by sme sa dostali

do prijemnej nálady do pohody.

Ak budeš niekedy smutná v beznádeji

budem ti povzbudivé slová rozprávať

a do šiat z najkrajších orchidei ťa odievať.

Na olovrant si dáme trocha ovocia,

oblečiem ti šaty čo sa bežne nenosia,

utkal som ich včera za mesačného svitu

z trblietavých hviezd a jasu

pri tanci na lúke za hudby cvrčkov

v náruči ťa budem viesť.

Tancuješ jemne ako víla,

ku mne si sa z nehou pritúlila

a mojou láskou si sa omámila,

dnes už vieš, že si sa nemýlila.

Budeme tancovať do večera

kým nepadneš v moju náruč unavená,

namiesto šiat ťa ponorím do kúpeľa

natriem tvoje prenádherné telo,

olejom pre hebkú pokožku krásnej ženy

pre teba pre túto jedinečnú chvíľu vyrobený.

Milá moja si jak krásny sen,

do nočnej košieľky z lupeňov

krásnych ruží si ťa oblečiem

a na vankúš z najjemnejších pier

na mojich rukách si ťa odnesiem.

Prikryjem ťa perinou plnej vášne,

ach moja najdrahšia najsladšia

ako mi je pri tebe krásne.

Šťastie

Ľudia hovoria, že šťastie je vrtkavé,

že k hockomu si nesadne

no keď sa unaví aj k smoliarovi si prisadne.

Šťastie svetom cestovalo

nôžky ho boleli, chýlil sa večer

už sa unavilo ku mne sa posadilo

pekne ma pozdravilo.

Zdvorilo sa ma spýtalo

či by sa u mňa miesto nenašlo,

kde by sa uložilo ja som prikývol

ono si v mojom srdci ustlalo

a sladkým spánkom zaspalo.

Ráno zavčas vstalo

na jasné nebo sa pousmialo

v mojom srdci sladký poklad lásky

zanechalo s úsmevom na tvári

sa pokojne ďalej uberalo

a mňa v srdci niečo krásne hrialo.

Deň v záhone krásnych ruží začal,

na kolenách som kľačal

v tom si sa znenazdajky sťa princezná

v krásnych šatách objavila,

svojou krásou si záhon okrášlia,

moje srdce krásnym citom naplnila.

Tŕňov ruží si sa nezľakla,

ku mne si pokľakla, s prácou si mi pomohla,

mne s tvojej omamnej vône sa hlava zatočila,

ty svojim pohľadom si ma odzbrojila.

Poobede sme sa šli pozrieť

na krásne kone, vôkol ohrady,

my za ruky sme sa držali,

naše pery plné vášne sa hľadali,

srdcia plné šťastia sa v jedno spájali.

Na chrbtoch hnedých tátošov

sme sa do rýchleho cvalu popustili,

vlasy sa ti na plecia krásne rozpustili,

my dvaja spotený plný šťastia

sme sa až na ranči zastavili.

Kone sme na ranči obriadili,

do nádherných šiat sme sa nahodili,

ako pávy sme sa po mäkučkom

trávniku prechodili.

Do kresiel z prútia sme sa posadili,

do šálok sme si jazýčky namočili,

a pohľadmi plných vášne sme sa pošteklili.

Večer sme na verande v hojdačke sedeli,

na hviezdy sme sa zahľadeli,

za ruku som ťa držal a vedelo,

že moje srdce sa nesplietlo,

že v tebe ma to najväčšie šťastie postretlo.

Tichý dážď

Padal tichý dážď my sme na terase

pod veľkým dáždnikom sedeli

do očí si hľadeli

slova lásky z našich pier sa vznášali,

naše zaľúbené duše šťastím spievali.

Nežné tóny krásnej piesne zazneli,

prsty sa pozvoľna spojili

cez ne do sŕdc kvapky lásky prúdili.

Lampáše krásne svietili

s atmosférou letnej noci ladili

a my sme sa radili

čo si dáme či skúsime niečo od činy

večerať s tebou je pocit skvelý jediný.

Po večeri sme sa k sebe posadili,

sladučkým nežným bozkom

sme si krásne chvíle letnej noci osladili.

Na prechádzku mestom sme sa vydali,

kvapky dažďa už len zo striech kde tu padali,

výklady svojimi farbami oči lákali,

my dvaja sme uprostred mesta zastali

a vášnivo sme sa bozkávať začali

z neba na nás kvapky šťastia padali.

Mesto bolo v nočnej žiari

my sme sa ním pomaličky prechádzali,

dušičky jak malé ohníky láskou plápolali.

V parku sme sa na kraj fontány posadili,

kvapky fŕkajúce nás trocha ochladili,

my sme na našich chrbtoch

oči boha Neptúna pocítili.

Naše vášnivé bozky

jeho srdce z kameňa prebudili,

srdcia sa nemýlili

my sme si lásku s čistými citmi zaslúžili,

nekonečne sme sa do seba zaľúbili.

Boh Neptún sa na nás s láskou pousmial

pohľad svoj pomaly odvracal,

by na nás pozor dal o trojzubec sa opieral

veď od nepamäti tu zaľúbencov chránieval.

Pomaly sme sa mestom uberali,

sladké bozky sme si vymieňali,

prenádherné chvíle čaro mesta

v nočnej žiari sme si naplno vychutnali.

Cítili sme sa ako králi v našich dušiach,

krásnu pieseň lásky hrali,

my dole schodmi do baru sme zatáčali,

až do rána bieleho sme sa v tanci zabávali.

Ranné lúče klbko zaľúbencov prichytilo,

nám sa rozlúčiť neráčilo,

veď bez teba láska moja je mi tak clivo.

Tŕne lásky

Láska je cesta zdobená krásnymi ružami,

no aj posiata ich tŕňmi,

láska prichádza no aj odchádza

a len tá pravá ozajstná navždy ostáva.

Láska bez tŕnia by význam nemala,

viac zla ako osohu by spáchala,

prvé malé tŕne sme ako malý spoznali,

keď nás mama s otcom s láskou karhali.

Pre rodičov sme boli poklad malý,

mami boli naše prvé lásky,

ktoré sme milovali

oni nám pravý obraz lásky ukázali.

Vyrastajúc z malých topánočiek,

sme sa v mladých pánov dámy premieňali,

čo je sila priateľstva spoznávali.

Skrz veľké priateľstvo,

sme pocity krásne zažívali,

našimi srdiečkami prvé lásky

sta vietor s lístkami

na mladej brezy zamávali.

Na cestu lásky sme sa nesmelo vydávali,

čo na jej konci nás čaká inú možnosť,

ako len ísť ďalej naše mladé srdcia nepoznali.

Cestou nepoznanou sa naše srdiečka vydali,

krásy lásky na nás čakali,

keď sme vedľa šliapli tŕne lásky nás bodali,

že láska nie je len o ľúbení naše duše spoznali.

Spolu po záhradách kráľa Šalamúna

držiac v rukách lásku z nebies

naše nohy ku prameňu lásky kráčali

dúšok po dúšku lásku do duši prijali.

Osud však zamiešal kartami

my po bolestných tŕňoch lásky stúpali

nám z hlbokých rán kvapky lásky padali,

naše duše plakali, prvé lásky sú už za nami.

I keď sa po pár krát naše srdcia

v láske sklamali, pravda je taká,

že nie ona nás, ale my sme ju

samotnú stáť nechali,

jej po tvári smutne slzy stekali.

Naše cesty každá iným smerom sa pobrali

no mi sme nádej, že raz tú pravú,

ozajstnú lásku nájdeme sa nevzdali.

Prvé lásky sa rozplynuli

rany z tŕňov sa zahojili,

naše srdcia stopy

prvých lások ozdobili.

Pred láskou nemožno utekať,

ba kto sa bude tŕňov lásky báť

nemôže pravú chuť lásky rozpoznať.

Pravá láska má chuť dobrého vína

a ako víno aj ona potrebuje čas,

aby vyzrela v plnej kráse

svetlo sveta uzrela, šťastný to pár

čo cez takúto lásku sa na svet pozerá.

Údolie krás

Tam v údolí krás, tam kde svitá

môjho slnka jas, budem ťa milovať

zas a zas, veď láska tá prúdi v nás.

Hľaď na krásu lesa, v jeho tôni

moja duša nad tvojou krásou plesá,

si krajšia ako belasé nebesá.

Oblečiem ťa do šiat z tých najkrajších kvetov,

spolu navštívime zopár čarovných svetov,

čo k tebe cítim poviem ti jednou vetou.

Bez teba moje srdce nedokáže biť,

len pre teba chcem žiť, vari by chcel niekto

krásnu ružu darovanú v prstoch rozdrviť?

Tvoje nohy kráčajú po tráve ja som v úžase,

keby som mal aj oči zviazané,

že si to ty pošeplo by mi nebo belasé.

Sťa závoj krásy, vejú vo vetre tvoje prenádherné vlasy,

ty kráčaš šírim poľom a tvoje stehná hladia zlaté klasy.

Potôčik sladkú melódiu vyhráva

po skalkách s vlnkami, údolie krás

sa rozprestiera pred nami,

ty hladíš moju dušu kúskom neba

svojimi prekrásnymi očami.

Našou láskou celý kraj polievame,

v lone panenskej matky prírody

dary hodné kráľov nachádzame,

vôňu krásnych kvetov nasávame.

My v objatí plnom vášne

chvejeme sa sťa dve mladé osiky,

opreli sme im o nebesá dve

z lásky vyrobené rebríky.

Prvé bozky boli nesmelé,

my dietky sme už dávno dospelé,

láska nie je vec zložitá,

k mojim perám slastným bozkom si privíta.

Láska nás objala

do svojich komnát nás pozvala,

naša radosť zo života konca nemala,

ty so mnou na vlnách zo zlata si plávala.

Krása údolia s nahými telami splývala,

jemnosť s vášňou za ruku sa držala,

láska v sieti nehy nás potichučky hojdala.

Tam v údolí krás,

budem ťa milovať tisíc ráz,

len v tebe som odhalil krásu krás,

s láskou chcem odhaliť čo je v hĺbke v nás.

Ulička lásky

Rozprávali sa slnečné lúče s listami,

vidíte tam pod strieškou sedieť párik

ako si vyznáva lásku sladkými bozkami?

Listy zvolali ach aký sú len šťastný

hrkútajúc preplietajú prstami

nežne sa hladia očami,

zvonkohra z kostolnej veže

ich svojou jemnou melódiou očarí.

Popíjajúc džús s čiernych ríbezli

zatvárajúc viečka sme sa na slnečnom koči

nebeskou oblohou previezli.

Krásne verše nám boli pokrmom

prichádzali pozvoľna ako vlny

na piesočnú pláž s prichádzajúcim prílivom.

Si taká krásna,

hľadel som na teba s obdivom,

držať ťa v náručí, moja duša netúži po inom.

Pritúlila si sa ku mne v objatí vášnivom

ja z tvojich pier som sa opíjal

sladkým lásky nápojom.

Tvoj bozk jediný vášnivý

je pre moju dušu,

sťa pre plachetnicu

nevinný vietor priaznivý.

V plachetnici sa na vlnách lásky

plavíme svoje sny plné krás si plníme

v objatí sladkom dnešok,

sťa pestrofarebnú duhu vidíme.

Čas plynúci na drobné mince meníme,

každú sekundu byť spolu

viac ako zlato si ceníme.

Očarený krásou citov po mostíku

namiesto vydláždeného chodníka

kráčame po prestretom koberci

mäkučkého trávnika.

Krok za krokom nám láska čoraz hlbšie

do milujúcich srdiečok preniká zo stromu

počuť sladký spev zaľúbeného vtáčika.

V našej uličke lásky v ruke city nežné,

toho druhého vnímame, do očí sa dívame,

do náručia šťastia pomalí vchádzame.

Nežne perami v jedno telo jednu dušu

v jedno srdce silou nekonečnej lásky sa spájame.

Na strome si zlaté hrušky šepkajú,

pozrite vo vánku sa semienka lásky

z nežného objatia vznášajú

do záhrad potichučky srdiečka padajú.

Skoro z jari semienka lásky

zo zeme prvých poslov jari

krásne biele hlávky snežienok vydajú,

veď oni skrze čistú lásku

nádej na dni plné šťastia dávajú.

Pod nočnou oblohou

Slnko zapadá, nebo sa z jeho

poslednými lúčmi zahráva

na oblohe sa oranžové zore predvádza

milí sa z milou po brehu rieky prechádza

nežným bozkom jej svoju dušu odovzdá.

V korunách stromov šum lístia

vtáčence na spánok ukladá,

náš pár sa o jeho kmeň opiera,

milý do tváre prenádhernej

na pár hviezd v nej žiariacich sa pozerá.

Na vlnkách sa kačičky prúdom hojdajú,

vlnky im uspávanku spievajú,

zaľúbenci žblnkot rieky ako krásnu melódiu

len pre nich hranú vnímajú.

Kvapky rosy z nebies do trávy

sa potichučky vo vánku spúšťajú

do tvaru veľkého srdca sa skladajú

na zaľúbencov z každej kvapky

vychádzajúce hviezdy na rande

s mesiačikom žmurkajú.

Tmavý závoj noci na kraj dopadol

sťa by niekto neviditeľnou rukou

záves nebeský zatiahol mesačný svit

na krásny pár dopadol.

Mesiac s hviezdami na hladine šeptá

o láske aká je len krásna,

rozprávajú a na brehu sa zaľúbencom

vo víre vášni pery preplietajú.

Vtáčence už zaspali,

kačičky v rákosí sa schovali

pod nočnou oblohou

dve telá prepletene láskou dýchali.

Nad riekou sa chlad noci preháňal,

no duše milé oheň lásky horiaci

v srdciach silno plápolal,

a spolu zo svitom mesačným ich zohrieval.

Nočná obloha láske krásne čaro dodala,

a láska ďalší nekončiaci príbeh

plný vášne písala.

Keby brehy pevecké pery dostali

isto by o láske celé noci

prenádherné piesne spievali,

ktoré tu zaľúbenci do času večnosti

zlatými písmenami vpísali.

Už od vekov sa ľudia pod hviezdami

bozkom vášne oddávali,

veď pod nimi sa tie najkrajšie

príbehy lásky odohrali.

Slnečnica

Sivé mračná svojím závojom

oblohu zakryli

nebeský vtáci sa v hniezdach

do páperia ukryli

dni pomalým krokom sa k jeseni blížili.

Ulice prázdnotou zívali,

za stenami domov kávové zrnka,

svojou arómou duše z ríše snov

do všedného rána vracali.

Oči zasnene márne slnečné lúče hľadali,

sivé mračná v sivom závoji ich zajali,

ranné kvapky dažďa tíško po listoch

stromov na zem sa spúšťali.

Pomedzi kvapky zamyslená kráska kráčala,

za ozdobeným plotom brečtanom

slečnu slnečnicu fňukať zbadala,

čo sa ti stalo sestra slnka premilá,

že horké slzičky si ronila ?

Tak sa mi zdá, že krása slnka ma zradila,

chvíľka slabá ma v žiaľ schvátila,

bez slnka, sťa by som ani nežila.

Ach hlupáčik slnečnica premilá

zbytočne si slzičky nešťastné ronila,

krása slnka sa navždy neskryla,

veď vždy ťa svojimi lúčmi zlatými sýtila,

ako by teba svojho miláčika zradila?

Slnečnica po týchto slovách hlávku sklonila,

bolo vidieť, že sa trápila preto

ako svoje milované slnko svojou žiarlivosťou ranila.

Kráska chudinku

po mokrých lístkoch hladila,

nesmúť moja premilá nie si prvá

čo z veľkej lásky žiarlivosťou ranila.

Ja tiež som v žiarlivosti svojmu najdrahšiemu

srdiečko milujúce ranila,

ale tá istá láska po vytriezvení z omylu

rany nevinne sladkým nektárom hojila.

Po chodníku známe kroky kráčali

milá s milým sa v sladkom objatí

vášnivým bozkom zvítali,

zhora bolo počuť, sťa by sa mračna

vo dvoje trhali.

Zaľúbenci v sladkom objatí sa pobrali

veľa šťastia krásavici slnečnici popriali,

pomalým krokom za sprievodu sladkých bozkov

sa ulicou slnečnici z oči strácali.

Slnečné lúče súboj z mračnami zohrali,

sivý závoj neľútostne rezali,

na zem v krásnej dúhe

tíšiť svoju lásku sa spúšťali.

Chudinku slnečnicu slnečné lúče

po lupienkoch hladkali,

svoj zlatý obraz do kvetu

naveky s láskou vtláčali.

Kedykoľvek sa slnko na oblohe objaví,

slnečnica krásavica jeho zlatým lúčom

svoju tvár nastaví

a vítaj láska moja pekne s úsmevom

na tvári ho pozdraví.

Slza duše

Niet ťa tu žiaľ prebodol moje srdce,

moja duša slzu roní,

táto smutná chvíľa mi vo výhľade

na šťastie cloní zdá sa,

že tu clivosť nič neprelomí.

Nastal mĺkvy čas, to ticho

iba šepot mojich pery pretína,

kde si moja najdrahšia,

môjho srdca najvzácnejšia kvetina.

Moja duša čas nevníma,

clivota sťa sivé mračná

svojim plášťom ju zakrýva,

zdá sa akoby moja duša nežila

je taká citlivá, ona rovnako

ako lásku aj bôľ prežíva.

Za tvrdohlavou šijou barana

sa krehká duša ukrýva

stačí jedno tvoje milé slovo

jedno nežne pohladenie

a ako bájny fénix z popola ožíva.

Tvoja duša môj bôľ cítila

na pomoc sa mi neskorou

nočnou hodinou náhlila

v tme ako jasná hviezda

tvoja láska žiarila.

Jemným hláskom si tônila

to som ja tvoja premilá,

slovami milujem ťa

si moju dušu tíšila,

vánkom lásky slzu duše sušila.

Jemným úsmevom si zo mňa

plášť cliví zhodila

a nehou k sebe do náruče

plnej pochopenia previla.

Krehkej duše si sa spýtala,

vari som ťa niečím ranila,

že si clivú slzu ronila

veď vieš, že moja duša

by bez tvojej nežila.

Kráska premilá ty si nevinná

to láska v mojom srdci

do plaču clivého sa v slabej chvíli pustila,

krehkú dušu na slanú slzu zmenila.

Ach ty moja duša vášnivá

ako som len po tvojich bozkoch

plných nehy žíznivá

v nich sa sladkosť strapcov hrozna ukrýva.

Sladkým nektárom lásky

si moje pery sýtila,

sladkou vášňou v milostnom opojení

dve duše v jedno telo spojila.

Pokožku chvejúcu perami si hladila

moja duša prechádzku rajom zažila,

raná hodina sa blížila, slza duše

na lupienok ruže sa zmenila

pod vankúš si mi ho vložila,

by moja duša vo svete clivom viac nežila.

Večernica na nebeskej klenbe

medzi hviezdami najjasnejšie žiarila

svojou láskou clivých zaľúbencov tíšila,

jasným svitom ich slzy duše sušila.

Slza muža

Muž nie je struna z ocele

muž má srdce prísne, ale láskavé,

niekedy pripomína dieťa ihravé

inokedy tvrdou rukou zasiahne.

Ešte keď sme boli malý chlapci

aj dievčatá do rukáva svetríka slzičky

ako hrášky sme si utierali,

lenže časom sa naše cestičky

každá iným smerom uberali.

Dievčatám slzy ten správny imidž dali

ale chlapčenským slzám sa všetci vysmievali

a chlapci ich čoraz častejšie ukrývali,

aby že sú chlapi si dokázali.

Veď o chlapčenských slzách

tajných, vedeli iba naše mami

tie nás s láskou do naručia brali

oni sa z nás nikdy nevysmiali

neraz nám slzy osúšali

a do chlapčenských duší lásku nalievali.

Chlapi o tom neradi hovoria

a radšej ako spustiť slzu po líci

do svojho vnútra sa zatvoria

slzu v rohu oka na tvrdý hlas premenia.

No nemyslite si, že muži neplačú

nerobia to síce často

a mnohokrát si to ich srdcia odskáču,

no keď sa oči muža navlhčia

tvár do dlani si zatlačia

veď slzy muža sa predsa ženám nepáčia.

Niekedy sa zdá že chlapi city nemajú

ale oni ich len pred výsmechom skrývajú

a často vo svojich srdciach hútajú

ako slová jemne ako vánok zo seba

na svetlo slnečné vydajú.

Už slová plné nehy lásky

pravých citov na jazyku plávajú

no ani jeden z nás nevie prečo

v diaľke sa nenávratne strácajú

myšlienky, že chlapi neplačú

sa im ako bumerang vracajú.

No nehľadajte v tom nič zlé

lebo len milujúci muž svojej milej

pravé city na povrch vyplaví

a niekedy sa mu aj slzička šťastia

v rohu oka objaví.

Milujúci otec svoje deti s láskou objíme,

no aj tvrdou rukou životom ich povedie,

veď ktorý otec svoje dieťa

do jamy levovej povedie?

Muž srdcom miluje poklady

nevšedné v ňom ukrýva lásku,

city nadeje dúfajúc, že prácou svojich rúk

k blahu svojich milých dospeje

a niekedy žiaľ zabúda,

že viac ako peniaze dôležité je

ak svoje srdce lásky

medzi svojich milovaných rozleje.

Nechcem ani nemám právo súdiť

nikoho z nás táto báseň je určená

aby každá žena vedela, že srdce muža

len to najlepšie pre svoju rodinu

si vždy zaželá a že naše srdcia

aj keď zavše mlčia,

nie sú kus chladného železa.

Boh stvoril muža a ženu

ako dva brehy riekou rozdelené sú blízko seba

no predsa oddelene no keď zatúžia

po sebe začnú stavať

a mostom lásky sú prepojené.

Slzy lásky

Lupienky z krásnej ruže padali

po mojich lícach slzy trblietavé stekali,

márne moje oči lásku svoju hľadali,

zlé vetry ju do diaľav nekonečných zobrali.

Chodím hľadám po kraji,

či ste krásu z nebies zazreli,

z nebies ku mne anjeli zleteli,

bolo im ľúto smutnej duše

do krídel ju oddelí.

Lietajúc horami dolami pod prúdom sĺz

z mojej tvare rieky v údoliach vznikali,

lesné zvery nad tým plačom hlavy skláňali,

so mnou tú strašnú bolesť znášali.

Moje oči už hádam všade hľadali,

odpočinku len na malú chvíľu spoznali,

letel som pokiaľ krídla vládali,

útrapy mojej duše znášali,

raz hore raz dole sa kĺzali.

Hľadajúc krásu čo moje oči vídali,

zbadal som uprostred mora ostrov

zo skaly v ňom akési čudné zvuky bývali.

Zlé čary moju veľkú lásku

do tej strašnej skaly zajali

márne moje ruky do nej búchali

z hánok mi kvapky krvi stekali.

Od veľkej únavy moje oči zaspali,

uzamknutý tlkot srdca mojej milej

moju dušu v spánku hojdali

čarami sme súboj nevzdali.

Nevediac čo mám robiť

dal som si tvár do dlaní

zo srdca kvapky lásky

so slzami sa zmiešali

silu nevídanú nabrali,

skaly pod nimi zaraz pukali.

Čary zla súboj s láskou prehrali

v mojom srdci nad krásou

mojej milej plamienky lásky zažali,

my po tak dlhej dobe sme sa objali,

vôkol nás lupienky ruží z nebies padali.

Naše pery sa v nekonečných

bozkoch vášnivo spájali,

na nebesiach sa anjeli

nad veľkou láskou dvoch

ľudských sŕdc skláňali.

My, čo je to pokoj duše sme spoznali,

lásku svoju pred celým svetom sme vyznali,

veď pod jej silou aj kamene srdcia pukali.

Na cestu domov sme sa vydali,

anjeli od tej chvíle našej láske blížiť nedali,

faloš ľudskú zlobu od našich sŕdc

milujúcich zahnali, za krídla lásky

veľkú vďaku sme im vzdávali.

Od tej doby rannú rosu

na krásnych ružiach slzy lásky nazvali

a tŕne s krásou ruka v ruke kráčali.

Spln

Mesiac do šiat z splnu sa obliekal,

hviezd či mu to sluší sa tíško opýtal,

prach strieborný vôkol seba rozsýpal.

Do zrkadla zo striebra sa pozeral,

ach aký je krásny zbor hviezd zavolal,

fešák mesiačik sa skromne usmieval

na jedinečnú chvíľu sa prichystal.

Na brehu jazera vodník

orchester lúčnych koníkov počúval,

zo záujmom na oblohu sa pozeral

mesiačik ženích si svadobnú mašľu zaviazal.

Vodník čo za slávnosť sa tu chystá

tancujúcich hviezd sa opýtal,

ty si ešte neslýchal, že náš mesiačik

sa do prekrásnej hladiny jazernej zadíval ?

Na hladine vodník biele lekná pozbieral,

kyticu prekrásnu pre priateľa

uviazal v poslednej chvíli sa ho mesiac

či pôjde mu za svedka opýtal.

Smutná vŕba svojimi prútikmi

sa nad hladinu skláňala,

nežne ju vlnku za vlnkou česala,

pokojná hladina ju za svedka

k sobášu pozvala,

láskou k mesiačikoví sa priznala,

smutná vŕba šťastím sa usmiala.

Svätojánske mušky lampášikmi svietili,

zaodeté do bieleho peria

sa vznešené labute blížili

tanci na hladine snehobiele srdce tvorili.

Hviezdičky družičky sa fintili

zo strieborného prachu si šatôčky ušili,

plecia pelerínkami z mliečnej dráhy prikryli.

Mesiac plnou krásou v splne zažiaril,

orchester zahrať

svadobný pochod sa pripravil.

Mesačné lúče svoju milovanú hladili,

vodník s vŕbou si za nich stúpili

o ich veľkej láske pred oddancom

nočným motýľom svedčili.

Pred svedkami mesiac

večnú lásku prisahal,

neveste prsteň z ligotavého

svitu hviezd navliekal.

Vietor do rákosia zadúval,

neveste závoj krásnu tvár odkrýval,

mesiac svojej milovanej

vrúcny bozk na pery odovzdal

na ľúbostných vlnkách sa nežne pohojdal.

Po pol noci sa ženích s nevestou

na svadobnú noc odobral,

na pamiatku tejto noci plnej krásy

svoj obraz na hladine zanechal.

Spomienky na leto

Stojím pod vodopádom myšlienok

na horúce leto spomínam

teba tu niet v duchu sa vrhám

do prúdu letných rán,

bozk plný nadeje, lásky

len tebe jedinej odovzdám.

Bozky tvoje chutia

ako sladký nektár lásky

a sú čisté ako voda z horského prameňa

zo sŕdc milujúcich

čistá láska nevinná vyviera.

Naše ľúbenie je krehké ako srnka

čo ju vo vysokej tráve mama

pred votrelcami ukryla,

láska samotná ho pod svoje

ochranné krídla prikryla.

Rozkvitnutou lúkou sme kráčali

slnečné lúče zlatom pestrofarebne

hlávky kvetov poliali,

steblá trávy vo vánku im šepkali,

hľa pozrite sa vari nebesá

na zem anjelov poslali?

Cvrčky husličky si ladili

motýlie krídla nežne krásu

lúčnych kvetov hladili,

my uprostred na rozkvitnutom koberci

nádhernom sme sa ľúbili.

V horskej bystrine vlnky

šantivo po skalkách skackajú,

slnka lúče ich nežne láskajú

horskú bystrinu na potôčik

trblietavých zlatiek zmieňajú.

Škovránok na jasnej oblohe

slnku prenádherne zaspieval

ach ako vášnivo som tvoje ústa

jahôdkove nektárom sladkým

na koberci lásky perami plných túžby

po tvojej kráse s nehou natieral.

V jemnom vánku lupienky kvetov

s pestrými krídlami motýľov

tanec zaľúbencov tancovali,

naše srdcia sa sladkým nektárom lásky

kvapka po kvapke napĺňali.

Vôňa kvetov s ich pestrými farbami

lúku tak krásne zdobila, až sa zdalo,

sťa by pestrofarebná dúha po daždi

široké nebesá hladila.

Zlaté kopýtka mami srny

k malej srnke kráčali,

my tíško z po vzdiali

sme sa na ich šťastné privítanie dívali.

Motýlie krídla na okraji

tvojich vlasov pristali,

krásnym očiam v dievčenskej tvári

iskru nebeskej krásy dodali.

Chladným ránom moje myšlienky kráčali

padajúce gaštany zo stromov klop,

klop volali z krásneho sna ma prebrali,

mne spomienky na prenádherne leto ostali.

Poet Apolón

V časoch keď som ešte

plne lásku nevnímal,

z nenazdania sa mi život

plný krásy lásky odkrýval,

moju dušu pocit nepoznaný zalieval.

Nehľadal som lásku

ona si našla mňa

obliekla ma do šiat zo zlata,

dala mi piť víno omamné,

prežili sme spolu krásne chvíle

plné šťastia prijemne,

mám ich uložené v srdci

ony sú ako večnosť nemenné.

Láska čarovnú moc má,

na cestu plnej vášne dotykov

nežných sa z nami vydáva,

čarovný napoj len pre nás

pripravený v zlatej čaši podáva,

dúšok po dúšku nám svoje sladké

chute spoznať dá.

Pravá láska je verná

ona hoc by sme boli od seba

vzdialený ona nás o samote nenechá

veď ten kto miluje nádej v srdci má

a jeho láska hoc na míle je vzdialená

na sile nestráca, verne si ju v srdci zachová.

Zakaždým keď sa tvoja tvár usmieva

žiarou svojou moju dušu ohrieva,

milujem tvoje dlane zlatým

prachom posypané, keď ma hladia

nežne s láskou po lícach

na nich úsmev detsky hraje.

Keby niekto chcel o tebe báseň napísať,

musel by sa s bohom Apolónom

na Olympe poradiť,

aby mohol čo i len kúsok tvojej krásy

na papieri vyjadriť.

Múza pre mňa to si ty

kvietok krásny zlatistý,

ty si moju dušu na cestu

poeta pripravila, oprala a ožehlila

sladkým bozkom pozlátila,

moja duša sa do víru

krásnych veršov lásky zachytila.

Naša láska je sladká, vášnivá, búrlivá,

zo dňa na deň sa do krajšej prelína,

ako hora zo zlata

sa nad čarovnou krajinou rozplýva.

Pokiaľ bude slnko z rána

na oblohu vychádzať,

budem ťa v náruči objímať

v mojich sladkých bozkoch

sa budeš rozplývať,

záhonom krásnych ruží

budeme sa prechádzať

a ich vôňu omamnú nasávať.

Pokiaľ bude večer mesiac

na oblohu s hviezdami vychádzať,

budem sa s tebou v malom voze

pomedzi hviezdy premávať

a nikto nebude môcť naše bozky

ako hviezdy na oblohe spočítať.

Láska moja mojim sladkým bozkom

ťa chcem deň čo deň presviedčať,

že len tvojim sladkým bozkom

a pohladením deň plný krás sa môže začínať.

Posledná ruža

Je ráno šero, čo sa deje vari slnko zaspalo?

Nie to, len leto s jeseňou sa vítalo,

slnko si už dlhšie

v nebeských perinách pospalo.

Raný chlad stromi objímal,

chladnými kvapkami rosy

v dlaniach celý kraj prikrýval,

vtáčik v hniezde na nebo

sa smutne podíval.

Ostrá čepeľ slnečných lúčov

chladný vzduch prerezala,

raná rosa v chladnom závoji,

len pozvoľná v dial odchádzala.

Na ošumelom kríku posledná

krásna ruža tohto leta oči otvárala,

smutným hlasom povedala,

prečo som tu sama ?

Vari len tak navnivoč vyjde

to čo do mňa mať príroda dala.

Krásny motýľ sadol na jej lupienky

pestrofarebnými krídlami zamával,

nádej, že nevyrástla do krásy

nadarmo jej dodával.

Každý deň k nej prilietal,

vánkom svojich krídel

ju nežne pohládzal,

príbehy plné lásky jej rozprával.

Ruža plnosť krásy nabrala

motýľa sa spýtala,

priateľu milí vari som ja jediná

z sestier na ocot ostala ?

Smutne hlávku vešala,

kvapka ranej rosy sťa slza

jej po lupienku stekala.

Motýľ ju utešuje by sa nebála,

kvapku rosy jej krídlom utieral

do krídla sa mu vrývala,

bolesťou ho zaliala,

ruža v tej bolestnej chvíli cítila,

že ozajstného priateľa miláčika spoznala.

O prepáčenie krásna ruža

motýľa miláčika žiadala,

do svojich lupienkov ho schovala

na krídlo ranene svoj zlatý peľ mu sypala.

Rana tá sa rýchlo zhojila,

ruža sa letu motýlích krídel

opäť tešila, jej radosť prekrásne žiarila,

pomalým krokom sa k nej

malá bytosť blížila,

nežne do malinkých dlaní ju chytila.

Tenkým hláskom krásnu ružu zdravila,

prosím pomôž mi ružička premilá,

ja by som sa ťa uniesť hanbila

vo vrecku mi neostala korunka jediná

a dnes narodeniny má moja mamina.

Krásna ruža cítila, že jej pravá chvíľa

ukázať plnosť svojej krásy sa blížila,

svoju krásu do detských rúčok zložila.

Mladá dáma do izby vkročila

a slovami všetko najlepšie

mamine do rúk

poslednú ružu tohto leta vložila,

maličkými rúčkami ju objíma,

ľúbim ťa moja milá mamina.

Mamine slzička po líčku sa rútila,

ďakujem ti za najkrajší darček na svete,

je to tá najkrajšia kvetina,

mladá dáma mamine srdce objíma.

Vo váze čestného miesta

krásna ruža sa ujíma,

nádej ktorú dával jej miláčik

motýľ sa splnila.

Prebudenie

Na strome vtáčatá hlávky v perí majú

ani hláska nevydajú, moje oči sa pomaly

do tichého rána prebúdzajú.

Je bezvetrie ani slnko ešte nevstalo,

mňa prekvapenie v sladkých perinách čakalo,

niečo veľmi krásne vedľa mňa

v noci od únavy zaspalo.

Hútam kto je to. Hádam krásna lesná víla ?

Pozerám na tú krásu aká je len roztomilá,

je taká prenádherná nemôže to byť

nikto iný ako moja múza milá.

Ani som nedýchal,

jej nádhernou tváričkou

som sa nadchýnal,

jej sladký dych izbu

príjemnou vôňou napĺňal,

pocit šťastia ma v svojom

náruči objímal.

Na hlave venček

z najkrajších orchidei mala,

tak sladko tíško spala

v mojom srdci ma túžba

pohladiť nežným bozkom

tú krásu z nebies hriala.

Chvejúc sa na celom tele

som sa jej vôňou levanduli

posypaných vlasov dotýkal

nad jej milú hebkú tvár

pomaličky nakláňal,

nečakane som jej pery ochutnal,

ach aké len boli úžasné,

mal som pocit, že som sa

samotných nebies perami dotýkal.

Zažil som čo som nečakal

múza jemne viečka odchýlila

do mojej zamilovanej

tváre sa podívala,

silným pocitom vášne

mojou dušou prenikala,

z jemného pohladenia

pery po dychu z hlboká zachytala.

Nežným hlasom som sa opýtal,

čím som si zaslúžil, že sa ku mne

niekto tak krásny, sťa by anjel z nebies

na jemný spánok uložil.

Jemne ako vánok

ma svojou rúčkou po tvári pohladila,

z jej tváre plnosť krásy zažiarila,

moju hlávku si do lona položila,

bola ku mne nežná, milá, moju dušu

pokojom svojím naplnila.

Svojou uspávankou

ma na chvíľu do ríše snov uložila,

ešte raz ma nežne pohladila

jemným bozkom sa rozlúčila,

na vankúš najkrajšiu orchideu

z ozdoby svojej hlávky

na pamiatku nežne položila.

Svojou piesňou celý kraj prebudila

v korune stromu pohladila,

svojou nežnou krásou

slnečné lúče pozdravila,

po malej chvíli som sa prebudil

rýchle som sa postavil

na krásnu orchideu sa zadíval

a bol som šťastný, že sa mi tento

krásny sen iba nesníval.

Prosím

Pred mnohými rokmi

zabili dinosaury zemské katastrofy,

čas odfúkol piesok ukázal nám

po nich dávne stopy.

Hádam aj po nás ostanú dáke stopy,

a niekto nájde to čo sme nechali

a povie áno dávajú mi zmysel tieto strofy.

Pokúšal som sa písať ako ty

verše plné bludu nahoty,

zahodil som krásu veršov

ich sladkosť čas ukáže

o aké som prišiel dobroty.

Mienim zobrať verše na prechádzku

v tom sa ozveš ty,

kam preboha chceš isť s nimi

bez šiat veď zamrznú od nahoty.

Pýtam sa na vaše názory,

odpovedáte ako oheň

ktorý hreje, ale nehorí,

hlavu mám v smútku

ako urobím dušiam po vôli.

Strácam sa sám v sebe,

prosím o pomoc pomôžte mi

v duchu biede, veď sedel som

ako vy jeden z vás v jednej lavici

v jednej triede.

Prichádzam, odchádzam

chodím hore dole

vari stratilo čaro ranné zore ?

Uprostred leta horí more?

Nie to len slnko polieva chlieb,

zlatom sýti pšenicou vlniace sa pole.

Láska tá nevydá zbytočne hláska,

je ako panna čistá, nebeská kráska,

jemným dychom srdce zapáli,

čo ukrýva sa v vnútri vždy odhalí.

Malinké dieťa je barometer lásky

ono hneď všetko odhalí

v náručí nežnom srdiečko ti rozbalí,

ukáže nám viac ako by sme si vidieť trúfali.

Ukryť srdce do skaly ?

Bez dotyku nehy

vlastná krv ho zapáli

zhynie v strachu o svoj osud pomaly.

Prosím podajte mi dáku radu,

by nezhynul som v biede ducha,

srdca hladu, nebudem písať,

len tak pre smiech pre parádu.

Púť

Idem letnou krajinou

za svojou láskou jedinou

slnko do očí mi páli,

moja milá ma čaká niekde v diali.

Putoval som celý deň

v slnečnej horúčave

pot sa mi leje z tváre

a v tom čistá studnička

a v nej na hladine slnka

lúče trblietavé, ponáram

do nej svoje dlane a pijem

vodu ktorú pije lesná zver.

Deň ku koncu sa kloní

moja milá sedí na preddomí,

pod košatou jabloňou v tôni

a premýšľa, kde asi jej v myli

dnes večer hlávku skloní.

Zachádza slnka jas

do tmy sa ponára kraj plný krás

a mňa čaká ďalší deň putovania

za mojou milou zas.

Som človek skromný

na vankúš z červených makov si líham,

svoje oči k nebu zdvíham,

tieňom z neďalekých briezok sa prikrívam.

Vtáčence schúlené v teplom páperí

už stíchli a mne sa do oči slzy tisli,

moje zmysli chceli by už spať,

no nemôžu musia tiché stony môjho srdca

za svojou sladkou láskou počúvať.

Neďaleko potôčik tečie, tichučko žblnkoce

na nebi sa milión hviezd ligoce,

ja ti chcem len chvíľu lichotiť,

zopár tých ligotavých hviezd uloviť

a navliekať ich na niť

zo striebra mesačného svitu.

Pre teba vlastnoručne

prekrásny náhrdelník vyrobiť,

keď som ho urobil

smútok zo srdca som zahodil.

Blíži sa polnoc ponad krajinu

zavial teplý nežný vánok

na moje unavene oči doľahol

sladký pokojný spánok.

Nad ránom vtáčence hladne štebotajú,

moje oči sa prebúdzajú

do nosa mi krásne vône lúčnych kvetov

vlčích makov prichádzajú,

moje ruky zo šiat rannú rosu otriasajú

a moje nohy na ďalekú púť

za mojou milou sa opäť vydávajú.

V ohni spaľujúcej lásky

sa moje srdce zmieta,

ja pôjdem kvôli tebe aj na kraj sveta.

Nárek duše

Dav zlosynov za krásnu

masku nevinnosti skrýva,

svoju pokrivenú

povýšenectovom zohavenú tvár,

tvária sa ako sám princ popolvár.

Hyeny a zmije, každá krysa

mi krv pije a ten dav mŕch

ma neustále tvár netvár bije,

dav zlosynov a ich dcér

tu medzi nami žije.

Hrajú sa na vzorných otcov, mami

ale klamú seba samých

na starosť ostanú aj tak sami.

Potreboval som ich pomoc

deň čo noc lež každý mal práce moc,

márne som čakal na pomocnú ruku

ty jediná si to cítila

záchranný pás si mi hodila

oni hyeny išli mi hneď po krku.

Moja pomoc im prišla stále vhod

a netrápilo či mne to príde práve vhodne,

len keď oni mali svoje dni v pohode a plodné.

Sú ako obchádzajúce hyeny

čo obliehajú a moju záhubu

s vycerenými zubmi vyčkávajú.

Čo z hmotných statkov majú

len za potravou sa naháňajú

a kráčajúcu lásku vedľa seba nevnímajú.

Veľa krát sami padnú

a vás zo sebou ku dnu stiahnu,

by za vašej pomoci sa odrazili,

nehladiac na to ako tým vašej duši ublížili.

Jazyky ako britvy máte nabrúsené,

ja sa právom pýtam koľké duše

ešte musia byť ešte poranené,

aby vaše po krvi bažiace duše boli ukojené?

Nemáte v dušiach pokoja

vaše ženy jedom nenávisti

chamtivosti deti nadoja,

pritom protijedom láska je

lež oni o ňu nestoja.

Mnoho zlých vlastností

ľudská duša má ale v láske

ani jedna nebýva, kde láska prebýva

tam sa faloš, závisť ani klam neskrýva.

Priateľstvo je vzácna vec

priateľ priateľa vždy podrží

a k podlým činom sa nezníži,

veď najhoršia rana je

keď ten, kto tvoju dôveru má ti ubližuje.

Neha

Jasné nebo nad nami,

slnečné lúče trbliecu

v jemnom vánku medzi tvojimi

hebkými vláskami,

sťa by sa pohrávali na jazere

s tancujúcimi vlnkami.

Pod nimi sa úsmev

nevinnej krásy objaví,

splývajúci s tými najkrajšími očami,

ich jediný pohľad moju dušu

svojim pôvabom hlboko očarí.

Dýchaš do mňa život nežnými slovkami,

tvoja neha ma hladí lupienkami ruží,

klesajúcimi z tvojej rozkvitnutej duše

na moje krehké srdce, čo uložené

v lásky páperí máš na dlani.

Tvoj láskyplný hlas tak sladko znie,

čistý ako jazierko jaskynné

a farbu má ako kvet po prvý krát

rozkvitnutej broskyne.

Milotou svojej duše si dokázala

zázrak malý, ukázala si mi

dosiaľ cit nepoznaný,

aké krásne je byť milovaný.

Držiac ťa v objatí

vôňou tvojho nádherného tela

som omámený, ach bože

ako som do teba zaľúbený.

Všade kam sa pohnem

cítiac tvoju prítomnosť láskou

nekonečnou vzduch nasýtený

do vnútra túžobne nasávam

dúšok po dúšku si ho

do srdiečka ukladám.

Do vlasov ti zapletám kvietky

čo nosia iba lesné víly,

ty šeptáš mi do uška

milujem ťa veľmi môj milý.

Vietor v korunách stromov

listom o kráse lásky rozpráva

a môj vášnivý bozk tvojej duši,

že je ozaj krásna,

skrz spojené pery dôkaz podáva.

Do tvojich prenádherných očí

sa môžem dívať deň a noc,

ty máš nad mojimi citmi plnú moc,

tebe jedinej sa slza z oka ronila

keď moja duša o pomoc tíško prosila,

ty si ma nežne v svojom náručí tíšila,

nevediac o tom, že už vtedy si ma ľúbila.

Na oblohu pod slnko

nápis zlatými písmenami maľujem,

orchidea kráľovná môjho srdca

len teba milujem.

Svojou nehou ma

deň za dnom presviedčaš,

že som tvoj chlapec jediný,

ja som ti za túto nádheru duše

celý odovzdaný.

Neviem ako sa láska vyznáva,

ale moje srdce zbadajúc tvoju krásu

ako zvon mohutným hlasom vyzváňa.

Milujem ťa,

to sú z mojej hĺbky srdca slová,

nedokážem opísať

zlatým hrotom pera aká si skvelá,

si ako zlaté dukáty

padajúce v máji z neba,

jedným slovom ty si stelesnená neha.

Jeseň

Tak ako vietor na púšti

zrnká piesku rozfúka,

tak chladný vietor

rozdúvajúc listy stromov

pri teplom čaji nám

možnosť obdarovať milým slovom

niekoho blízkeho ponúka.

Vietor so steblami trávy tancuje,

šarkan usmievavý sa počasia raduje,

kŕdeľ holubov s ním

vo vlnách vzdušných putuje.

Hniezdo lastovičiek prázdne je,

vrabčia rodinka sa doň veselo sťahuje,

tu prežiť čas

nadchádzajúceho chladu plánuje.

Orechy zelené domčeky opúšťajú

v tráve pomedzi listy padajúce sa ukrývajú,

otec so synčekom sa prechádzajú,

očká malého chlapčeka

čaro jesene spoznávajú.

Listy brezy jeseň

šumom vetra ospevujú

na brehu rieky stonky rákosia

balet nacvičujú,

padajúce kamienky z maličkých rúčok

na hladinu im zatlieskajú.

Kačičky pod brehom

v poraste pred vetrom sa ukrývali,

len zobáčiky gá- gá ich prezrádzali,

očičká zvedavé ich naháňali.

V uličke s nízkymi domčekmi

vlny vetra ustávali,

strapce sladkého hrozna

osi v prúžkovaných šatách prilákali,

na kríkoch rúži posledné lupienky odkvitali.

Na stromoch v zlatých listoch

sa slnka lúče zrkadlili,

vietor šantivý utíšili,

lenivý mačací kožuštek pohladili.

Smutná vŕba si vlasy učesala,

ľudom za oknami príbehy

dávnych čias rozprávala,

tým čo mali záujem ich krásu ukázala.

Jeseň nás do tepla domova

sprevádzala mamina vo dverách

s vôňou jablčného koláča

nás s úsmevom privítala.

Mamina malé nôžky zobúvala,

božtekom na pery oteckovi ďakovala

na sladký koláčik k teplému čaju pozývala.

Malé očká vyčerpané zažmurkali,

otcove ruky malého anjelika pestovali

po malej chvíli do ríše snov

na mäkký vankúšik ukladali.

Za oknom poryvy vetra zaspievali,

milé slová neopísateľnú

chuť domova utvárali,

zlaté listy jeseň pobozkali.

Krása očí

Milovaná žena má oči anjela

koho miluje ten z nich správu

chcem byť navždy tvoja dostane

v srdiečkach oheň vášne vzplanie,

milovaný milovanej splní každé prianie.

Dostala si do vienka oči anjela

moja duša si nič inšie neželá

ako každé ráno pri prebúdzaní

vidieť tvoj šťastný úsmev na perách

a v tvojej jemnej tvári pohľad z nebies anjela.

V tvojich očiach belasých

som niečo veľmi krásne odhalil

oheň ktorý pri dotyku nepálil

krásu tvojej ľúbeznej duše

mi svetlom svojim odhalil.

Krása tvojej duše je

ako rozkvitnutá orchidea

mojim očiam deň za dňom

tú nádheru podáva

moja priazeň ťa sťa kvapka rosy

nežne po lupienkoch prekrásnych hladieva.

Smieť pozerať do tvojej tváre

do tých dvoch krištáľových jazierok

je ako zacítiť na pokožke

v horúcom lete nežný vánok.

Vidiac v slnečnej žiare

nežné tvoje očká viečkami zakrývať

vidím pestrofarebného motýľa

bránu do nebies zatvárať.

V tvojom sladkom objatí čas neplatí,

tvoj jediný pohľad moju krehkú dušu

ažďom lásky pozláti

ja si želám ostať navždy v jeho zajatí.

Srdce je morom lásky

úsmev na tvári jeho hladinou,

keď sa usmievaš vidieť

v tvojich prenádherných očiach

plávať párik belasých delfínov,

týmto ti chcem povedať,

že si mojou láskou jedinou.

Tvoj pohľad do mňa

ako ostrý meč preniká,

neublíži mi to, len smútok

z mojej duše ako víchor uniká,

ďakujem ti láska,

že strážiš dušu nesmelého básnika.

Pár krásnych belasých kryštálov

sa z nežnej tváričky na mňa usmieva

v tej chvíli moja najmilšia,

sťa skvostný klenot

v mojich očiach vyzerá,

nemýlim sa našiel som na zemi anjela.

Ďakujem nebesiam za ten krásny dar,

za tú tvár milú pohľadom

do jej oči vznesiem sa ku hviezdam

na malú chvíľu držiac v náruči svoju milú.

Z večernej oblohy som si v srdci

svetlo z samotných hviezd doniesol,

do tvojich krásnych oči

za pomoci lásky som ho preniesol

v spoločnom objatí nás pohľad anjelov

do ríše snov šťastných odniesol.

Kvapky dažďa

Dievčatko sa z oblohou hádalo,

prečo sa slnko schovalo,

pár drobných kvapiek

jej vlásky zmáčalo.

Tridsať septembrových dní

do októbra vchádzalo,

dievčatko na hánkach maličkých

si mesiace zrátalo.

Do maminho teplého náručia

sa schovalo, na nebesia

s vyplazeným jazykom sa usmialo.

Z tepla domova spoza okna

pár krásnych očičiek spolu

s malou bábikou v náručí

kvapky dažďa rátali,

kam sa len slniečko podelo.

Mesiac s mesiacom si ruky dávali,

rok s rokom na oslavách sa schádzali,

nôžky malého dievčatka

na nohy krásnej ženy sa zmieňali.

Kvapky dažďa rokmi kráčali,

nejeden milenecký pár gúľajúc

sa po tvári s nehou bozkali,

od lásky plných srdiečok

trblietavý nádych dostali.

Rúčky dievčatka sa už s bábikou nehrali,

namiesto nich ženské ruky

v šume dažďa na pohovke

knihu plnú lásky držali,

oči krásnu vášeň z ľúbostných riadkov hltali.

Do ticha pery ligotavé,

ako kedysi malé dievčatko otázku šepkali,

kam sa slnečné lúče schovali?

Pod oknom na zmočených strunách gitary

prsty mladého muža nežne plávali,

tóny zaľúbenej piesne

sa do kvapiek dažďa skrývali,

zo zeme krásne kvety pukali.

Nádherné oči kývnutím

jemných viečok ctiteľa

do tepla izbietky pozvali,

obláčiky horúceho čaju

prsty skrehnuté zohriali.

Muž a žena na pohovku líhali

z knihy zaľúbenej

si o chvíľach šťastia čítali,

v očiach milencov

sa ohníky vášne zažali.

Dve duše do knihy medzi riadky

svoj vlastný príbeh lásky písali,

jediným pohľadom do očí

sa v jednu bytosť plnú lásky spájali.

Milenci sa prúdom lásky unášať nechali,

sny malého dievčatka sa spĺňali,

uprostred dažďa im slnečné lúče

vyvierajúce z lásky do duší

niečo prekrásne vkladali.

Pery plné nehy si rande zjednali,

oči malého dievčatka skrz lásku zbadali,

že slnečné lúče

sa v milovanom srdci schovali.

Loďka

Loďka na more sa vydáva

do plachiet jej priazniví vietor povieva

kapitán kormidlo v rukách má

do neprebádaných diaľok sa vydáva.

Slnko svieti hladina je pokojná

vietor nežný plachty napína

na korme sa muž v kapitánskej čiapke

s dámou svojho srdca objíma

plavba plná romantiky sa začína.

Dni plné šťastia posádka prežíva

sťa vánok jemný sa loďka kĺže po mori,

srdce muža v uniforme silnou láskou horí,

pri kormidle pevne stojí

o svojej milej verše sladké tvorí.

More je ako šťastie vrtkavé

čo chvíľa zaľúbencom inú tvár nastaví,

pri prvých problémoch sa sila lásky odhalí,

ak je pravá do cieľa sa iste dopraví.

Bolo nad ránom, silný vietor vial,

lampáš na prove sa hojdal,

plamienok v ňom plápolal

sivé mračná kam sa pozrieš v diaľ

ranné zore nehoria,

smutný obraz mora dotvoria.

Prvé vlny sa do loďky opierajú

zaľúbenci si pomáhajú,

vedia, že tejto búrke odolajú

svoju lásku si vziať vlnám mora nenechajú.

Búrka sa minula, žiara slnka

vlny pokojné hladila,

hladina mora sa zo zúrivého vlka

na pasúceho baránka zmenila,

plavba pokojne ďalej plynula.

Posádka sa na ostrovoch lásky stavila,

krásne týždne plné romantiky zažila,

čo je to pravá vášeň skúsila.

Lodiam počasie prialo,

nežným vetrom ponad more povievalo,

slnko svoje lúče na hladine vlny

na trblietavé obrázky premieňalo.

Zrazu more ticho stalo,

sťa by ani nedýchalo,

na oblohe sa stádo

nahnevaných baranov ukázalo.

Vlnobitie loďkou zamávalo,

do život skúšky plnej hromov bleskov

neúprosne posúvalo.

Hromy divo bili, vlny loďkou zametali,

muž so ženou túliac sa k sebe

laná z rúk nedali,

na rozbúrené more sa z hrôzou dívali,

na vlnách osudom skúšaný sa potácali,

lež nádej, lásku v srdci nestrácali.

Zvádzajú neľútostný boj

s morskými živlami,

sily sa pomaly strácali,

oni vysilený v duchu o pomoc volali,

v poslednej chvíli ich svetlá lúče objali,

zbytočne vlny blesky do stien

svetelných vrážali,

oni od únavy na palubu padali,

zbytočne tvár záchrancu hľadali,

unavené oči len jasné svetlo lásky vnímali.

Poseydon trojzubec k nebu nastavil,

všetky živly mora zastavil,

na palube v zaľúbených srdciach

pravú lásku objavil,

ten prenádherný cit

jeho rozzúrené srdce zastavil.

Po tej hrôze nastal pokoj na mori

anjel svoje dlane otvoril,

nežne loďku na hladinu položil,

do sŕdc zaľúbených večnú lásku uložil,

Poseydon im dobre vetry naladil,

v bezpečí posádku lásky domov dopravil.

Pokoj

Zlato z nebies na zem padá,

človiečik svoj pokoj duše hľadá,

z prijemných spomienok

kúsok šťastia skladá.

Človiečik v dlani zopár centov skladá,

lež v hore zlatej sa teplo

ľudského citu nenachádza,

márne všade hľadá, pokoj duše neprichádza.

Vánok života pláva lenivými vlnkami,

svojou krásou pripomína ružu s tŕňmi,

ktorými nás občas poraní,

by sme sa vyhli priepasti

čo prázdnotou zíva pred nami.

Nohy kráčajú horami dolami,

hľadajú poklad neznámi

a pritom najväčší, najkrajší poklad

sa skrýva v duši za jemnými viečkami.

Anjeli na zem lásku zoslali,

my mnohými nevďakmi stáť

do kúta sme ju poslali,

nech svedomie nás nepáli

na drsných bojovníkov sme sa zahrali.

Koľko krát už slzy z ľudských duši padali?

Mnohý z nás už ten pocit beznádeje spoznali,

vankúše ich mlčky chytali.

Nohy človiečika svetom kráčajú

v duši nesie posledný kúsok šťastia,

spomienky čo mu ešte ostali,

dúfajúc snáď sa niekto nájde

čo šťastím ma obdarí

a moje spomienky nespáli.

Viečka od únavy padali

vo vetre sa listy padajúce

zo stromov vznášali,

unavené oči na kraji cesty

uzimenú krásku zbadali.

Krásny večer, nežná kráska,

človiečik sa pozdravil,

ona podala mu oheň duše čo nepálil,

bol to úsmev od srdca na tvári

v blížiacom sa šere,

sťa jasná hviezda zažiaril.

Z pliec sňal svoj plášť krásne,

dievča doň zahalil,

v srdci ho niečo hrialo

on sa citom krásnym nebránil,

jemný obláčik dychu tvár mu pohladil.

Hustý les kraj vo dvoje rozsadil,

človiečik s krásnou devou

na prvý plamienok ohňa

skrehnuté prsty pohladil.

Mesiac už hviezdy zapálil,

človiečik na mäkké kožušiny

pri krbe dievča posadil,

po líčkach ju horúcim dychom pohladil.

Láska z kúta vystúpila,

kožušiny svojim kúzlom očarila,

dvom milujúcim dušiam prezradila,

dnes v noci som pokoj duše

do vašich sŕdc uložila,

ona vždy tých čo v jedno spojila,

svojim pokojom ozdobila.

Princ vetrov

Vietor myšlienky hĺbavé berie na ruky,

nesie ich ponad hory cez lúky,

do kraja mlieka a medu,

kde stádo oviec pastierkine nôžky bosé vedú.

Závan vetra s blúzkou belasou sa rozprával,

chvíľami huncút sukničkou,

kvetovanou zamával,

tvary hodné obdivu jemne pohládzal.

Steblá trávy nôžky krásne hladili,

kvapky rosy ovčie rúna zdobili,

pastierkine vlasy kučeravé

slnka lúče s vetrom hladili.

Ovečky hlávky k zemi skláňali,

trávičku spásali,

pastierka do dlaní trblietavú rosu zberala

o tváričku jemnú sa ňou starala.

Kvietky dobré ránko s úsmevom na tvárach,

líčka jahodové zdravili,

myšlienky mládencove za najkrajšiu kvetinu,

pastierku krásnu si zvolili.

Pery zlatom slnka potreté

pieseň farebných citov rozsievali,

po pastvinách tóny sladučká,

pristávali ako zrnka peľu na kvetinách.

Rúčky jemné kožúšky biele

na jahňacie hladili,

malé pyšteky mliekom mami

ovečky sa sýtili,

teplom lásky padajúce kvapky

mlieka kališteky belasé kropili,

zvončeky prekrásne zvonili.

V hrudi dievčiny bije srdce poctivé,

tlkot jemných citov unášajú vetry šantivé,

presviedčajú mládenca, že myšlienky

zo sna nie sú klamlivé,

lež skutočné a pravdivé.

Básnik vietor premenil sa na Pegasa,

mládenec s plnou hlavou myšlienok

do sedla vysadá, na ten sen plný krás

zabudnúť nedá sa.

Okrídlený tátoš sa zastavil

až na pastvinách zelených,

naskytol sa tu pohľad pre pár oči zasnených.

Princ vetrov sa vládkyni pastvín

šarmantne uklonil,

čas na chvíľku sa zastavil,

lúč lásky jednou ranou dve srdcia

čistých citov prerazil.

Večer na grošákovi sa dostavil,

mladý princ pre pastierku svojho srdca

večeru z tých najsladších bozkov pripravil.

Po zelených vŕškoch vietor rozdúval,

z objímajúcich sa sŕdc lásku,

princ vetrov pojal,

za svoju z pastvín najkrajšiu krásku prijal.

Radosť

Nebo dnes nie je jasné,

kvapky dažďa na chodníky píšu básne,

hoc sú smutné aj tak sú krásne.

Píše ich básnik život sám,

ja napriek jeho prekážkam rád ho mám,

každodenné maličkosti tie trblietky šťastia

do kapsy si schovávam.

Malé svetielko tvoje šťastie svieti ti na dlani,

tichým hláskom sa pýta, ktože ma ochráni?

Zo zeme zlaté listy pozbieram,

v nich slnka lúče poklad jesene schovaný

za plášťom sivým nachádzam.

Zlaté mince pod vankúše ukladáme,

radšej ako jednu zlatku stratiť,

city, to teplo ľudských sŕdc pochováme.

Spomienky na detstvo

sa ukrývajú niekde v nás,

radosť z vianočného stromčeka

zažil hádam každý z nás,

skúsme navštíviť ešte raz

tie chvíle detských čias.

Rozmýšľam čo sa stalo s nami,

kam sa podel úsmev z tvári,

keď voňavý koláč nám podávali

milujúce ruky našej mami.

Maliar úchvatný obraz jesene namaľoval,

na ňom slnko,

radosť všedných dní predstavoval.

Ach aké to šťastie chvíle ukladať,

z rúk na vankúše spiace dušičky,

bozkami hladiť tie malé

nádhernou vôňou nasýtené ručičky.

Ustali už kvapky dažďa,

svoj tanec predviedla už hádam tanečnica,

každá, spoza sivého plášťa vykuklo,

slniečko od radosti podskočilo detské srdiečko.

Najkrajšia krása z krás,

poznáš to, keď prebudí sa dieťa

a na jeho tváričke sa zaskvie slnka jas,

ten drahokam vzácny daný nám,

ten poklad všetkých mám.

Na svet očami dieťaťa sa zavše pozerám,

dvere do sveta rozprávok otváram,

láska tá víťaz je a prečo nie ?

Veď v nej sa ukrýva žitia umenie.

Detská duša nepozná ešte tohto sveta klam,

držím ju za ruku a objaviť radosť

zo života sa s ňou ponáhľam.

Čierna ruža

Stretol som v čiernom závoji

odetého anjela

pozdravil som ho

no jeho tvár úsmev nezdieľa

a ešte viac zvážnela.

Šiel z neho chlad ja som sa ho opýtal.

Prečo duša čo teraz odchádza

aj keď sa snažila žiť najlepšie ako vedela

tak často trpela?

Nastalo chladné ticho odpoveď neznela,

odpovedz prosím!

Prečo práve tých čo milujeme

tá hnusoba potichu zožiera ?

Bezmocnosť do našich sŕdc sa votrela,

odpoveď znova neznela

o mňa sa smútok opiera

slza beznádeje moju tvár chladila.

Anjel z čierneho plášťa srieň otriasal

a hlasom mrazivým povedal,

ja som len posol ktorého nik nečakal

ja som jej osud nepísal.

Anjel ma do plášťa zahalil

na zelenú lúku ma dopravil,

videl som tam ľudí

z bielych kalištekov kvapky naberať,

boli to slzy najmilších

čo ich museli pozbierať.

Naspäť sme sa vrátili

slzy moje ešte chvíľu

moju boľavú dušu liečili,

postupne sa stíšili

by pokoj milovanej duši v raji žičili.

Tichou modlitbou chvejúcimi perami

som sa na náhrobný kameň podpísal,

na všetko čo si pre mňa spravila

s vďakou spomínal.

Ešte malú chvíľu som tam stál

do anjelovej chladnej tvare pozeral,

na nič som sa ho už nepýtal,

veď aj ten najmenší život cenu má

od veľkého darcu pochádza

a k nemu až príde čas sa navracia

a anjel smrti ho na tej ceste len sprevádza.

Každému z nás podá anjel

chladnú ruku raz,

len nikto nevie kedy príde

ten nikým nečakaný čas.

Anjel čiernu ružu na hrob ukladal,

ja som v tichu bez slova

pomedzi náhrobné kamene rozmýšľajúc

nad životom a smrťou uberal.

Ešte raz som sa späť podíval

anjel zahalený plášťom

so sklonenou hlavou nevedno kam odchádzal,

možno, že o chvíľu už ďalšiu dušu

po ceste nekončiacej sa sprevádzal.

Jahodové pery

Ďakujem nebesiam za ten dar

za tú krásku čo mi zoslali,

by pri pohľade na tú krásu

moje oči anjela z neba spoznali.

Z jasnej oblohy slnečné lúče

tvoje ruky zdobili,

vždy keď ma hladili

moje líca cítili v tvojich dlaniach nehu

čo sudičky do vienka ti vložili.

Na kraji neba slnko svoju púť načína,

na kraji neba zhasína,

pri pohľade do tvojich prenádherných očí

som prišiel na to, kde sa nebo začína.

S krásou jemných ruží

sa tvoje líčka ihrajú,

pery sladké jahodové

im plnosťou krásy pôvab dodajú

a moje pery na ne s túžbou

nekonečnou v srdci čakajú.

Za jemným závojom krásy srdce leva bije

v ňom na vankúši vášne utkaného

z lupienkov purpurových ruži

moja láska dňom aj nocou žije.

Nebo sa zachmúrilo nastala tma

slnko sa do sivých mrakov zahalilo

pod krásnym závojom,

sťa by tisíc drahokamov

slnečnou žiarou poliatych zažiarilo.

Na malú chvíľu ťa žiara

tvojej duše môj zrak oslepila,

plamienkom lásky mi na cestu posvietila,

by moja duša v tme doby neblúdila.

Do všedných dní si mi nádej,

šťastie darovala,

všetku svoju

nekončiacu sa lásku venovala,

nebeská klenba ešte žiadnej duši

na zem taký skvost nezoslala.

Z tvojich jahodových pier

vyznanie tvojej duše tak sladko vyznievalo,

slová premilé na srdiečka lásky premieňalo,

vnútro moje sa tou nádherou opájalo.

Srdce moje ohňom vášne plápolalo

sladkú pieseň lásky zaspievalo

všetko vôkol stíchlo

tónom nežným načúvalo.

Sile lásky sme srdcia svoje odovzdali

naše duše sa v jej náruči objímali,

sladučké bozky vášne nás

k sebe v jedno pripútali.

S blížiacou sa polnocou

som ti nežne do uška zašepkal,

moja najdrahšia milovaná

si poéziou mojej duše,

tvoje nehy plné pohladenia

s láskou uložím si pod vankúše.

Nadišla odpočinku chvíľa

sviecu som zhasínal a potichu

do tmy par slov povedal,

ďakujem ti múza milá,

že si zlaté pero básnika

slovami prekrásnymi naplnila,

teraz už vieš aká si

v mojich očiach krásna, roztomilá.

Jednorožec

Po svete jednorožec chodí,

či ste nevideli moju družku milovanú,

nemým hlasom sa každého opýtal,

kto ho stretával zármutkom

čo z neho vychádzal,

nejednou dušou od ľútosti zamával,

pár slzy horkých žialiacich s ním prelieval.

Kadiaľ šiel kopýtka mu smutne cvendžali,

pijúc vodu v rieke vlnky zastali

na lúke pár stebiel spásal

by mu aspoň nejaké sily ostali,

kvietky hlávky od smútku skláňali

a v hore listy uprostred leta

zo stromov sťa by jeseň nastala padali.

Blúdi svetom sem i tam

idúc krajom plodným, púšťou vypriahnutou

tíško si pre seba šepká moja milovaná dúfam,

že ťa márne nehľadám..

Kopýtkami pomaly prepletal,

celé dni a noci mu boli

vo dne slnko a v tme mesiac

s hviezdami jedinými radcami,

nevzdávaj sa milí iste sa ti milú nájsť podarí.

Na lúke ďaleko v neznámom kraji

pár jednorožcov objavil,

trocha sa mu na tvári úsmev objavil,

lež zármutok sa po pár dňoch znova dostavil,

jeho dušu ako náhly prívalový dážď zaplavil.

Zo stádom sa rozlúčil

svoj osud do rúk vetra poručil

a tam kam ho srdce ťahalo sa odklonil

pár horkých sĺz osamote v žiali vyronil.

Znova ostal sám vetru

o svojej milej o jej kráse rozprával,

na tichých miestach zaspával

vo svojich snoch sa s milou stretával,

ako malé spiace dieťa sa usmieval.

Bol krásny deň on k moru prichádzal,

pach vetra nasával no nič v ňom nezbadal,

čarovnými kopýtkami vĺn

sťa zeme sa dotýkal,

na šírom mori sa morských tvorov

či nezbadali milovanú opýtal.

Nik s tých čo sa ich opýtal

o takej kráse neslýchal,

morské panny šírim morom plávali

ale takej cti stretnúť krásu krás nemali,

nakoniec sa sám Poseydon dostavil

a zdelil, že blesk zo zeme do neba

v jasnej noci sa v malej zátoke objavil.

V ďalekej zátoke na pláži smutná družka

hlavu s rohom jasným k vlnám schýlila,

slza jej z oka do mora po líci sa spustila,

voda naokolo sťa by vrela vlnila.

Jednorožec v tej chvíli

do mora hlavu namočil, by sa ovlažil

a na jazyku v jednej kvapke,

milej slzu zacítil,

ako vietor sa tým smerom vychytil.

Milá prudký vietor cítila,

k zemi svoj roh na obranu schýlila,

no keď kto sa blíži zočila,

jej duša ožila v tej chvíli

sa veľká túžba po láske splnila,

ich telá v nekonečnej radosti

morská pena pokryla,

láska zlé čary, nenávisť, faloš a lesť zlomila,

krásny pár jednorožcov láska naveky zdobila.

Jesenná prechádzka

Kráčajú kroky ospalou jeseňou,

padajú zlaté čriepky našich snov.

Pohládza nás včerajší dážď,

teplu sŕdc nevadí prvý mráz.

Vietor šibal vytvoril nám šťastia uličku,

na líčka nám namaľoval červenú ružičku.

Obliekajú sa slova do teplých šiat,

krajina je rúžová na pohľad.

Dve uhlíky v pahrebe,

rozprávajú si priebehy úsmevné.

V chlade hrejú sa tancujúce plamienky,

z prstov stavajú sa na javisku baletky.

Opúšťam na chvíľu javisko,

hľadíš na kvetov plné Hľadisko

Z dlaní lásky do náruče ti steká krása ruže,

vchádza po perách

do vnútra bozk jemnej vône.

Kamenné schody

Po kamenných schodoch

potichučky s košíkom

po okraj naplneným lupienkami

lúčnych kvetov hore vychádzam,

tam za dverami na lôžku

zahalenom baldachýnmi,

nevídanú krásku spať nachádzam.

Jemne do dlaní ako páperie

lupienky kvetov naberám

a z nich zvíreným vzduchom

spojeným s túžbou naplneným

pohľadom najsladší tlkot srdca pohládzam.

Moje nežné pohladenia perí

s hebkou rúčkou ako vánok

s poľnými kvietkami splývali,

nežným hlasom dobre ránko najdrahšia

do krásnej nedele tú nádheru prebrali.

Krásne mihalnice pri lupienkoch

lúčnych kvetov sa ešte viac

svojou nádherou vynímali

z pod viečok s nádychom broskýň

maľovaných sa dve

nebovo kryštálové studničky ukázali.

Na prekrásnej tvári sa objavil úsmev,

tvoje pery sťa dve lesné jahôdky

tie moje ochutnal, cez ne

sa naše duše vo víre vášni objímali.

Pochutnajúc si na sladkých

ranných bozkoch ťa tvoje jemné rúčky

do šiat z lúčnych kvetov obliekali,

moje ruky ti na nich gombíky

z margarétky zapínali.

Moje pery z hebkej pokožky

chutných pliec vôňu omamnú naberali,

prsty sa krásnej šije jemne

sťa hodvábna šatka dotýkali.

Zlaté črievičky jemným klopkaním

ma po kamenných schodoch von

do záhrady nasýtenej vôňou

rozmanitých kvetov sprevádzali,

my ako princ a princezná sme sa prechádzali.

V strede záhrady fontána z kameňa,

stála socha morskej panny,

jej ruky so šupinatými bokmi

sa s čírou hladinou spájali,

vzhľad raja záhrade dávali.

Vo fontáne rybky pozlátené

slnka lúčmi vôkol nás pôvabne preplávali

no my sme ich oddávajúc svoje pery

radostiam vášne nevnímali.

Pred hrejivými slnka lúčmi sme sa v tieni

vyrezávaného altánku ukrývali

popíjajúc chladivé nápoje,

sťa dve hrdličky si ľúbezne hrkútali.

Ručičky na hodinách sa zastavili

my pod strieškou lásky

si krásne začínajúcu nedeľu

po dúšku v sladkom objatí vychutnali..

Klenotnica

Si krásna a ešte krajšou ťa robia

kvietky lásky na duši,

milujem tvár anjela

každému by som prial lásku

senzačného priateľa.

Len s tebou môžem kráčať,

po slnku, či po daždi,

kráčame spolu ruka v ruke,

smiech nám cestu šťastím vydláždi.

Dve srdcia ohňom zapálené,

myšlienky voľne roztrúsené,

hľadáme pery miestečko lásky,

kde sú bozky jemne uložené.

Vznášame sa v objatí,

gravitácia pre zamilovaných neplatí.

Tvoje pery sú nežné ako lupienky ruže,

bozk za bozkom vášnivo sa kĺže.

Šťastím som dojatý,

prajem si len jedno,

cítiť nehu tvojich dlaní,

navždy ostať v tvojom objatí.

Myslel som, že som našiel perlu snov,

mýlil som sa našiel som,

klenotnicu vzácnych pokladov.

Kľúč

Si moja vzácna kvetina

pre mňa sladkosť duše jediná

dáma môjho srdca premilá ,

tvoja krása ma dnom aj nocou sýti,

môj duch sa pri tebe ako v raji cíti.

Lupienky ruže odkvitajú,

ale lupienky tvojej lásky

vždy čerstvé ostávajú

krásnou vôňou ma do blaženosti unášajú.

Ráno čo ráno tvoje sladké pery bozkom

pre Šípkovu Ruženku prebúdzam

v dlaniach s nehou líčka maľované

s láskou jemne pohládzam.

Tieto chvíle plné šťastia si do srdca ukladám,

len v tebe milé anjelské stvorenie

pokoj duše prepotrebný nachádzam.

V tvojom objatí sa nebeskej klenby dotýkam,

v krajine čarovných krás spolu

s tebou po lupienkoch prenádherných

kvetov v ústrety šťastiu utekám,

sťa potôčik šantivý nekonečnou láskou

srdcom tvojim pretekám..

Máš krásne telo si ako bonbónik

tej najsladšej čokolády v zlate zabalený

po jeho rozbalení cítim, že som

tvojou dušou pohladený.

Život s tebou je plný krásnych prekvapení

ja prejsť trasou lásky s srdcom

pred tebou odhaleným som pripravený.

Tak ako orol skalný v bezpečí skál

svoje mladé ukrýva,

tak tvoja láska v mojom srdci

na bezpečnom mieste ukrytá

pred votrelcami prebýva.

V tvojich očiach sa krása

z nebesami snúbila,

ty moje slzy čo život mi nadelil

si jediným láskavým pohľadom osušila.

Krása tvojich očí sa mi veľmi zaľúbila

bez teba by moja duša v tme zablúdila

ty svojou nehou si oheň čistej lásky

v mojom srdci zapálila.

Nežným bozkom si ma pohladila

v mojich žilách krv

nasýtenú láskou rozprúdila,

moja duša s nežnou krásou sa zasnúbila.

Prosím prijmi sladké pohladenia

z týchto dlaní čo túto báseň tvoria,

veď moja duša dúfa, že brány tvojho srdca

sa pred ňou nikdy nezatvoria.

Do svojich snov ťa pozývam

tisícom bozkov tvoje telo pohládzam

v tvojom srdci kľúč od raja nachádzam,

len s tebou sa deň čo deň

opojený tvojou láskou nekonečnou prechádzam.

Kľúčovou dierkou

Pretiahni ma kľúčovou dierkou.

V tvojej izbe, skúsime

ako chutia telá láskou previazané.

Končeky prstov pokladám na pery,

sú vášňou privoňané,

jemne ustráchané.

Dych srdcom nasýtený

zdobí okraje mihalníc ,

vlasy podliehajú túžbe dlaní.

Vznášame sa ako vôňa sviece,

svet je zrazu bez hraníc.

Sňal som s teba posledný kúsok hanby,

dotyky nahej pokožky, sme svoji.

Kľúčovou dierkou vchádza čerstvý vzduch...

Krása

Chcem do tvojich dlaní vliezť,

poď prstami budeme láske svetrík pliesť,

postavím sa na vrchol hory,

kvôli tebe stiahnem na zem i hviezdy.

Láska tá je v duši ukrytá,

venujme sa jej hrám

pokiaľ ešte nesvitá,

napime sa spolu krásy,

dar z nebies sú pre mňa

tvoje prenádherné vlasy.

Ligotavá studnička

je tvoja milá dušička,

bozk z čírej lásky

perami maľujem ti na líčka..

Zbadali moje oči krásu,

budú ju obdivovať

kým hviezdy navždy nevyhasnú,

perla môjho šťastia,

plamene v mojom srdci zlé sily neuhasia.

Slzy tvoje chcem na svojom pleci niesť,

tvoj úsmev do duše si vniesť,

stekajú po ruží z osudu dve kvapky rosy,

zlievajú sa do jednej,

lásku tú si človek nevyprosí.

Kráska

Karovaný kabát rôznofarebné gombíky,

usmiala sa na neho

pod nosom jej zažiarili čiernobiele fúziky.

V končekoch prstov lúče lásky,

učesal si svoje mastné vlásky.

Mládenec stratený v živote,

spoznal kúsok lásky,

jeho čelo mladé zdobili starecké vrásky.

Ohorkom z cigarety ostrihal si bradu,

ešte nikdy neľúbil potreboval by radu.

Usmiala sa na neho pomedzi ústnu medzierku,

ponúkla mu svoje lono karovanú opierku.

Dve hrdličky zabudnuté,

k sebe v ohni lásky pritisnuté.

Smelo kráčajú mestom,

vykrikujúc láska je spájajúcim mostom.

Zašli spolu do chrámu,

skúsili pohľad rovnicu neznámu.

Bránou času prešli zaľúbene pohľady,

láska niekedy s krásou neladí...

Padajúce centy na hladinu dlaní cengali,

zaľúbenci termín zásnub, sobáša

na zlaté listy popolom z cigariet písali...

Kvetinka

Svojej kvetinke jedinej radosť dieťaťa darujem,

vo svojich dlaniach jej krásu pestujem.

Môj dych spieva lupienkom o slnku pesničku,

slovo za slovom vydláždia ti k môjmu srdcu

zlatom posypanú cestičku.

Nehy plným krokom si do mojej duše vstúpila,

sila lásky duše plné jasu na rukách nosila.

Lupienkami si sa na moju tvár previla,

skromným citom si do mojich dní teplo vrátila.

Žiariš šťastím ako zlatá minca,

o moju dušu sa staráš s nehou hodnej princa.

Lístky tancujú tanec len pre mňa vo vánku,

hladia moje oči dvoch strážcov od stánku.

Pred nepriazňou počasia zomknem ťa do dlaní,

teplo mojich rúk kvetinku dar lásky ochráni,

V dlaniach som prekrásnu ružu vypestoval,

kvet svojou krásou mi moju lásku opätoval.

Láska nemenná

Preberám vzácne perly v hlave,

si nocou a dňom v mojom srdci neustále.

Cukrová vata, čili paprička,

moja milovaná jednička.

Darovala mi láska obraz, originál ženy,

je v mojom srdci na piedestály uložený.

Vchádzali pršteky dievčatka do vlasov,

rátame spolu barančeky plávajúce oblohou belasou.

Zhadzuje vietor zlaté listy,

píšeme na nich čo sme prežili,

ukladáme ich do herbára,

pomedzi stránky šťastných dní.

Darujem ti kyticu voňavých frézii,

darom pre mňa je tvoj úsmev hrejivý.

Deň čo deň ma tvoje srdce napája čistou

láskou, si anjelom,

poéziou duše mojou každodennou básňou.

Kráčajú naše duše tatranskou perinou,

stavajú sa vo vodopáde slnečných lúčov

sekundou lásky, citov vášne prémiou.

Lekno

Na pokojnej hladine jazera

sa lekno tíško hojdávalo,

slnka lúče si vychutnalo

na let vážiek akrobatov letu sa pozeralo.

Po brehu jazera smutne

dievča nôžkami prepletalo

slzičky trblietavé z líčok nežne

rúčkou utieralo, lekno krásne sa opýtalo,

čo sa ti moja drahá stalo.

Už ma srdce milované zanechalo

a moju dušu nepokojnú

to bôľom stále ďalej a ďalej unášalo

bolieť neprestalo.

Nešťastná láska nepokojom

srdce zoviera,

cit čo v smútku žiali bez milého umiera,

lekno ticho načúva jak žiaľ

z devy nešťastnej vyviera.

Z neďaleka za vŕbou pohľadný mládenec

sa na nešťastnú krásu pozerá

deva smutným krokom domov sa pobrala.

Slnečný deň hviezdna noc striedala,

kráska do perín slzy skladala

krátkym spánkom aspoň na malú chvíľu

smútok srdca zahnala.

Vychádzajúce slnko lekno pohládzalo

krásne dievča opäť

žalovať na osud svoj sa prichádzalo

v smútku si ani nevšímalo,

že pri jazere nie je samo.

Mládenec hladinu jazera pohladil

tvár kvapkami sviežej vody si ovlažil

osloviť smutnú krásu sa odvážil.

Príjemným hlasom krásku oslovil,

aký to zradný meč tvojou

dušou nevinnou prerazil?

Moja duša veľmi ľúbila

vernosť jedinému sľúbila,

však jeho láska ma zradila

v diaľke ho iná kráska zvábila

moje srdce zlomila.

Rozprávajúc svoj smutný príbeh

do mládencových

krásnych modrých oči hľadela

jej duša po dlhom čase

radosťou sa zachvela.

Deň čo deň dievčina k jazeru chodila

leknu o milom priateľovi verše pravila,

až jedného krásneho dňa chuť bozkov

pravej lásky v mládencovej náručí skúsila.

Do nešťastnej duše sa radosť vrátila

krása lekna ku koncu sa blížila

láska svojím kúzlom

zlomené časti k sebe spojila,

s dúhou na nebi si na svoje vydarené dielo

kvapkami rosy z listov lekna pripila,

že nešťastné rany svojou mocou zhojila.

Mozaika

Kvapky času po okne nebeskom

stekajú spoza neho sa krásne tváre anjelov

na zem zasneným pohľadom dívajú.

Pozerajú sa do ľudských sŕdc

mozaiku sveta z nich skladajú,

srdcia plné lásky

do prenádhernej dúhy vkladajú.

Skladatelia mozaiky srdcia

nie podľa času prežitého vkladali,

ale podľa toho čo z nich ľudia svetu dávali.

Z šťastných detských úsmevov

žiarivé slnko poskladali,

nádejou morskú hladinu pospájali

kamenne srdcia bralá vytvárali,

morské vlny do nich

v jemnom vánku narážali.

Prsty anjelov už skoro celú mozaiku

poskladali dve okienka

prázdnotou vedľa seba zazívali

dve srdiečka hodne tohto vzácneho miesta

mozaiky sa kdesi ukrývali.

Pod belasou hladinou mora dvaja

mladý ľudia sťa dve hravé delfíny plávajú,

perly nie pre zisk, lež pre potešení zbierali,

cenu peňazí duše nevinné neznali.

Z mora krásna dvojica vychádzala,

dievčina sťa morská panna vyzerala,

držiac za ruku pekného mládenca

sa s ním po piesočnej pláži prechádzala

v piesku stopa lásky ostávala.

V šume listov paliem dve telá

k sebe privinuté sa v sieti lásky hojdali,

kvapky mlieka z kokosových orechov

im po ústach stekali,

oni perami tú sladkú pochúťku zbierali.

Bronzové telá v sebe po láske

veľkú túžbu skrývali

na belasej hladine mora delfíny

s vlnami im pieseň zásnubnú spievali.

Dve srdcia zasnúbené

sladkú chuť lásky spoznali

na ostrov zaľúbencov lupienky

sťa snehové vločky sa sypali,

dve nahé telá pod nimi

sa v sieti plnej vášne skrývali.

Nebeský pútnici sa na zem vydali

v nádeji, že našli to čo hľadali,

odev pocestných na seba zobrali

tíško sa z nebies na zlatých krídlach spúšťali.

Na ostrove zaľúbencov pristali

krídla pod odev schátraný schovali,

mládenca a dievčiny sa spýtali,

vari by ste nám niečo od smädu nedali ?

Snúbenci im vďačne v morskej mušli

nápoj kokosový podali

a do kapsy perly, čo nazbierali pridali,

pre nich veľkú cenu nemali

poklad vzácny v svojich srdciach držali.

Anjeli dary prijali, čistotu lásky

v srdciach zaľúbených spoznali

na čestné miesto do mozaiky

dve krásne srdiečka vkladali,

svojou láskou nekonečnou

krásu tej nádhere dodali..

Kniha života

Na starej povale čo prach už dávno zavalil,

v staručkom regáli knihu života som objavil,

prstami som jemne prach z nej odstránil.

Pomaly som ju otvoril na jej stránkach

som mnoho osudov objavil,

boli rôzne, udiv nad tým čo všetko

im život pripravil som netajil.

Život mnoho podôb má

s nikým sa v rukavičkách nepohrá

a najhoršie je na tom ten,

kto lásku nikdy nespozná.

Listoval som ďalej na stránke

trocha zamazanej napísané

je život krásny je ak ho človek

s láskou prežije.

Listoval som dni a noci, som celkom sám,

volať o pomoc si netrúfam,

hlasu svojho srdca naslúcham.

Len malú chvíľu som bol sám

a ani neviem ako odrazu

sám v sebe sa nevyznám,

dala si mi zmysel bytia v knihe života

stránky plné šťastia lásky nachádzam..

Po uliciach sa prechádzam

v srdci pokoj lásku mám,

tvoj krásny portrét na oblohe

medzi baránkami nachádzam..

Slnka lúče mi ako tvoja láska

do života novu nádej vliali,

tvoje kútiky úst sa na mňa pousmiali,

tvoje nežné dlane vo vánku ma pohladkali.

Keď, spolu kráčame cítime sa ako králi,

kraj vôkol nás pestrými farbami leta žiari,

milujem tvoj krásny smiech,

pár nádherných mihalníc, sťa by

krídla motýlie mávali v tvoje krásnej tvarí.

Anjel na seba podobu tvojej duše zobral,

ach bože láska moja aká krásna,

si ku mne vždy nežná milá, ty jediná

máš tú moc splniť o láske moje dávne sny.

Dnes s láskou preveľkou v srdci

si sa ku mne pritúlila,

nežnými bozkami si moje telo omámila,

ďakujem ti moja milá,

je to v mojom žitia veľmi krásna chvíľa.

Záložka v tvare srdca na stránku

môjho osudu sa ukladá,

kniha života sa pomaličky zatvára,

v mojom srdci láska pevne miesto má.

Neúprosné

Rosa z nebies neúprosná padlá,

krídla motýlie čo ešte let neznali,

bez milosti kvapkami chladnými zmáčala.

Chudákovi prvá kvapka dažďa

tykadlo zlomila, druhá krídlo zničila,

nejedna kvetinka

nad nešťastím motýlím slzu ronila.

Lístkami, sťa by rukami mami kvetina

nežne krídla zničené zdvíhala,

lež všetko je márne kvapka za kvapkou

krehkú krásu krídel na márne kúsky rozbila.

Sladkou uspávankou bolesť krutú tíšila,

by sa stal zázrak celá lúka

sa vo vánku tíško za neboráka modlila.

Neborák očami plnými beznádeje

na kvetinu sa podíval,

hlbokým povzdychom

svoju dušičku dokorán odkrýval,

bolesť nad tou krutosťou neskrýval.

Priateľka kvetina príbehy o kráse

diaľok s nadšením mu rozprávala,

dušu doráňanú

z pazúrov krutého sveta unášala.

Slnko z dúhou si ruky podali,

kvietky za tou krásou hlávky stáčali,

priatelia sami v núdzi ostali.

Slnka lúče neúprosné svietili,

všetko vôkol sušili,

lupienky nebožiatko pred páľavou ukryli,

zatiaľ čo si hlávky kvietkov slnka užili.

Kruté závany vetra

posledné zrnka peľu schvátili,

stebla trávy zmietajúce sa

nešťastníkovi nohy zlomili,

poslednú nádej na život spálili.

Vzdychy nešťastné krásny kvet

bôľom krutým sýtili,

lupienky blížiace sa záchvevy smrti cítili.

Celú noc stony chudáčika priateľka tíšila,

všetko spalo, len ona jediná

kvôli priateľovi nehladiac na svoju krasu

telíčko úbohé strážila.

Pred východom slnka priateľka nešťastná

posledný závan maličkého života cítila,

mŕtve telíčko pred rannou rosou

mocne v žiali do lupienkou ukryla.

Oblohu prvé slnka lúče zdobili,

šuchot kosy stebla trávy, kvety začuli,

kosci jedným ťahom kvetinku žiaľu

zbavili vo vrúcnom objatí

priatelia svoj krátky život skončili.

Obraz

Môj život bol ako obraz zaprášený,

len tak v kúte pohodený nikým nevšímaný,

trocha rozmazaný.

Ty hľadala si niečo už ani nevieš čo,

pri hľadaní na obraz v kúte si naďabila,

nežne do svojich dlaní si ho uchopila,

na neho si sa zadívala,

svojim nežným dychom si ho prachu pozbavila.

Priniesla si ho domov na stojan si ho postavila,

svojimi prekrásnymi očami si sa don pohrúžila,

opraviť ho ťa veľká túžba pochytila.

Slniečko von nádherné svietilo,

teba to von do záhrady vábilo,

obliekla si šaty na ramienka kvetované,

do vlasov kvietky belasé zapletané

a na nôžky sandále z remienkov pospájané.

Všetko na tebe v žiari slnka

prenádherné ladilo

a okolo idúcim ľuďom sa to veľmi páčilo.

Do ruky si z dúhy paletu vyrezanú chopila

a medzi prstíky z anjelských krídel

štetec vyrobený vložila

svoju fantáziu si naplno rozvila

a do farieb si svoje myšlienky tavila.

Štetec si do farieb porozumenia, nehy,

vášne, lásky vložila,

štetinami jemne plátno hladila,

poškodene miesta zahladila,

jeho zašlú krasu po rokoch

zo spánku zbudila,

sviežim dychom lásky si ho zmladila.

V strede záhrady strašiak stal,

na hlave deravý klobúk zo slamy telo mal,

s vtáčikom čo sa v klobúku ukrýval,

na obraz sa podíval.

Vetrík rukávmi na starom saku zakýval

a s vtáčikom nadchnutý tou krásou

prenádhernú pieseň zaspieval,

beťár vetrík im pomáhal

a drobnými zrnkami peľu z kvetov

čo nazbieral na potulkách svetom

ešte neoschnuté plátno poosieval

tým obrazu nevýslovnú krásu dal,

svoju pečať na tom diele zanechal

a popod veterne fúzy sa usmieval.

Na konci horúceho dňa sa ti hlávka zakrútila,

moja náruč ťa zachytila

a na moje nežne bozky

plné lásky si sa z mdlôb prebudila.

Do obývacej izby si ten obraz zavesila,

prázdne miestečko

vo svojom sladkom srdiečku

si mojou láskou zaplnila.

Ostrov lásky

Na brehu mora malebný domček stál,

ako malá perla

na ostrove lásky sa vynímal

v ňom nádherný príbeh lásky sa odohral,

zavčas rána ešte pred východom slnka

si ešte vstala,

by si s delfínmi v mori zaplávala

na ich chrbtoch si sa ako na surfe prevážala.

Zobudil som sa v izbietke

vôkol som sa pozeral,

teba niet mne strach o teba srdce zovieral,

rýchlym krokom som sa na pláž uberal.

Na chvíľu som postál by som sa nadýchal,

na more som sa pozeral,

vystupovala si z mora na vlnách

ja som sa tvojou krásou nadchýnal.

Vychádzalo slnko a ty si

ako malá morská vila vyzerala,

žiara prvých raných lúčov

sa ti do vlasov zapletala.

Krok za krokom si v piesku

stopy svojich nežných

malých nôžok zanechala,

nežne hlávkou si potriasala,

morská voda sťa malé perličky

ti z vlasov opadala.

V moju náruč si sa pritúlia,

od mojich nežných bozkov

si sa v mojich dlaniach plných nehy,

lásky, ako sladký med rozpustila.

Krása mora nás veľmi očarila,

ty si sa so mnou do piesku posadila,

do svojich nádherných pier

si šťavnaté jahody umiestnila

a nimi a svojimi dotykmi pier si ma nasýtila.

Celé do obeda sme na pláži ležali

a do uška si nežne slovka lásky

ja ťa miluje šepkali,

vlnky z mora nám do nôh vrážali

my do oči sme sa dívali.

Na obed sme si ulovili zopár darov mora

k tomu sladké ovocie čo rástlo

na ostrove lásky po stromoch pozdĺž mora

k tomu nápoj omamný, čo nás na siestu

do hojdacej siete uviazanej

medzi dvoma palmami do tône volá,

takej sladkej chvíli moja

ani tvoja duša neodolá.

Pred večerom nás more

k ovlažujúcemu kúpeľu volá,

naše rozpálené telá sa vrhajú

do trblietavých vĺn naše dlane,

vodu naokolo špliechajú

naše telá sa na seba vrhajú

a v horúcich bozkoch plných rozkoše a vášne

sa naše posplietané telá zmietajú.

Slnko zapadalo more sa v plnej kráse

pred nastávajúcou nocou ukázalo

a naše duše plné krásnych citov

to k zapaľujúcim sa hviezdam

na oblohe povznášalo.

Pod slameným prístreškom

nám večerne prekvapenie zachutilo,

lampáš sa pomaličky hojdal

od mora nežný vetrík fúkal.

Plamienok v lampáši to pohladilo,

bolo to romantické a nás to

na krásnu noc plnú vášne navnadilo.

Ostrov lásky patril iba nám

ja milujem ťa každý deň každú noc

ja k tebe si líham

s láskou každý večer a s láskou

sa každé ráno vedľa teba

láska moja prebúdzam.. .

Páv

Po našej ulici si ako vznešený páv kráčala,

no nebola si namyslená to iba

prenesmierna krása z teba sršala.

Nie som playboy som skôr muž tichý

veci lásky neznalý,

tvoje krásne vlniace sa boky na mňa volali,

plecia nežne s pažami kývali

silu osloviť ťa mi dodali.

Nesmelo som sa pristavil,

dobrý deň krásna víla,

ťa nežným hlasom oslovil,

tvoj nádherný úsmev

si na milučkej tvári vyčarila,

mne sa z toho hlava zatočila.

Kam ste sa vybrali moje pery

sa nesmelo spýtali,

ty si mi na moje prekvapenie

ruku podala, čo keby sme si tykali,

naše pery po prvýkrát sa stretali

a Amorovi malý pomocníci

do nás zo všetkých strán šípy lásky strieľali,

na nebi pestrofarebné ohňostroje

sršiace srdiečkami sa spúšťali.

Za snehobielymi obláčikmi

malý pomocníci s krídelkami mávali,

tam sa pred našimi zrakmi schovali

a šťastne úsmevy malých deti

im na tvárach zahrali.

Jedným smerom sme sa pobrali,

čírou náhodou išiel okolo

koč tátošmi ťahaný,

práve nebol zadaný

na plaváreň v ňom sme sa vydali.

Na plaváreň poliatu slnečným jasom

jemnou trávičkou ako vankúšiky machu

naše nôžky kráčali, nad nami malý anjelici

z výšky srdiečka lásky

z vrchovatých košíkov sypali,

naše prsty sa do milostného zovretia spájali.

V kabínkach pre pánov a dámy

sme do plaviek vkĺzali

na lehátku som bol prvý,

keď som však videl prichádzať tie krivky

čo šaty skrývali,

pocity šťastia vášne ma zaliali.

Slnečné lúče bronzom tela zdobili

v tvojich očiach iskričky žiarili

mal som ich pri sebe ako sladko chutíš

moje pery z rozkošou zistili,

rozpustené vlasy na pleciach

s prenádhernou vôňou šije

moje zmysli mámili.

Vo vode nás vlnky do objatia zobrali,

jemne si nás kochali

my na zlatých obláčikoch hladiny

sme sa hojdali.

Dve telá do bronzu oblečené

po trávičke kráčali,

ako prenádherný pár pávou sa vznášali,

ich duše nad nimi

oslavnú pieseň lásky spievali.

Prišiel večer čas domov sa poberať

a ešte dlho do noci si bude mesiac

s vodnou hladinou

o čerstvo zaľúbených dušiach rozprávať.

Pavúčia sieť

Na nádvorí zastal kočiar

z neho krásna deva v šatách

prenádherných vystúpila,

prach kaštieľa so srdcom rozrušeným

plným lásky prekročila.

Mladý gróf spôsobom uhladeným

nežne rúčku krásnu pobozkal

v komnatách lásky roztúženú krásu privítal.

Komnaty o milencoch si šepkali,

dve telá vášnivo sa hrám lásky oddali,

čas v tej chvíli na zreteľ nebrali,

plnosti vášne sa oddali.

Svitlo ráno, krásna deva

do kočiara vchádzala,

bola veľmi šťastná

čo sú to krídla vášne spoznala.

Dni a noci krása spanilá

v myšlienkach na mladého grófa kochala,

ach určite bude môj veď som mu

svoj najdrahší poklad podala.

Po záhradách s láskou v srdci kráčala

duša nešťastná neznala,

že zradné siete krutého milenca

nechtiac spoznala.

Mladý gróf o stretnutie požiadal,

lež pod maskou uhladenou

lásku srdca nehľadal,

ako iné predtým aj túto krásu

svojim šarmom oklamal.

Po krásnej noci lásky

sa deva nesmelo spýtala,

či by ju jej milosť do dvorany

medzi dámy nevzala,

krutá realita nastala

výhovorka v dverách zastala.

Kráska sa láskou nekonečnou tíšila

možno som sa len mýlila,

deň za dňom po záhradách

s falošnou nádejou v srdci chodila.

Hodina kruto mesiac odbila

milej sa trpezlivosť krátila,

asi ho zrejme práca schvátila,

nemohla uveriť, že by jej láska ju zradila,

veď ona ho tak veľmi ľúbila.

Kočiar na nádvorí pristáva

kráska v šatách noblesných

do komnát známych kráčala,

svojho milovaného grófa túžobne hľadala.

Do komnát s láskou v srdci vstúpila k dverám

za ktorými toľkú vášeň prežila, pomalým krokom

zo zatajeným dychom sa blížila.

Kľučku nadol zložila

čakal ju pohľad v tej chvíli nežila,

ich lôžko lásky už druhá kráska zdobila.

Krásna deva v žiali do koča vstúpila

na miesta hrôzostrašné sa blížila

z brál do vĺn mora

nešťastná duša skočila,

pavúčia sieť zradného grófa ju zabila,

nešťastná láska po svete blúdila.

Rajská záhrada

Ráno po prebudení som ťa

pohľadom pohladil,

v tvojich očiach som belasé more objavil,

dotykom pier si ma k sebe privinula,

ako jemný dážď

suchom vyprahnutú zem si ma obdarila.

Na zlatom podnose som pastvu

pre oči priniesol a do uška ti zašeptal,

láska moja, mojím prianím je

by som ti svojou prítomnosťou

úsmev malého anjelika na tvár vždy odovzdal.

K oknu si ako vánok pristúpila

rúčkou si nežne závesom pohodila,

žiara vychádzajúceho slnka

nad morom naše tela pozlátila.

Von nás už tátoše prichystané čakali

z dlani si na privítanie od nás

sladkú kocku cukru zobrali

po krásne vyčesaných hrivách

sme ich hladkali.

Do mojich dlaní si kolienko vložila

do sedla skočila

v ten moment tvoja krása

sťa najkrajší diamant na slnku žiarila.

Tátoše sme známym gestom pohnali,

vlnám morským dobre ráno želali,

nechajúc ich za chrbtom

na prechádzku rajom sme sa vydali

tú krásu z sediel oči zvedavé hltali.

Po výdatnom cvale sme spenené hrivy

stíšili do srdca raja naše nohy vkročili

medzi skalami z brala

sa na krištáľovo čistú hladinu

pramienky vody sťa vlasy anjela rútili.

Do sladkej vody sa naše telá vnorili

ako dva delfíny bok po boku

ku kryštálovým vlasom anjela plávali

pod nimi sa láske oddali.

Na brehu nás dobroty čakali

kúsky ovocia sa vo vášnivých

bozkoch strácali dotykmi plných vášne

sme naše telá nežne hladili.

Po malej sieste sme

do záhrady rajskej vstúpili

kvety rôznych farieb vôni nás vábili,

vtáci nad hlavami

v pestrofarebnom šate lietali

svojim družkám sladké piesne spievali

príklad lásky nám dávali.

Oproti nám sa anjel uberal

podišiel bližšie

nádherný kvet lásky mi podával

ja som sa za nim obzeral

on sa ako rana hmla pred očami vytrácal.

Kvet lásky som ti do vlasov zapletal

s láskou v srdci sa ťa,

vezmeš si ma, opýtal

v úžase nemom si ostala slovo Áno

v dlaniach so srdiečkom

si mi podala, celá záhrada

rajská sláva snúbencom zvolala.

Naspäť z raja sme sa

pomalým cvalom navracali

nedočkavým vlnám zašepkali

naše duše sa dnes

jedna druhej odovzdali

oni dobrú noc nám zaželali

a správu o nás vetru odovzdali,

ale to sme už sladkým spánkom

v objatí sladkom zaspávali.

Sen

Milujem a som milovaný

prúdom lásky som unášaný,

žijem si svoj sen vysnívaný,

len tebe jedinej som odovzdaný.

Si lupienok orchidei maľovaný,

mojím bozkom pohládzaný,

v tebe som našiel poklad nevídaný,

tvojou krásou som vírom vášni unášaný.

V dlaniach tvoje srdce mám,

svojim dychom ho zahrievam

do hrude svojej na páperie

lásky ho ukladám,

keď teba v srdci mám nič iné si nežiadam.

Chodím svetom sám

o nikoho sa nestarám

svoju lásku jedinú tu postrádam

pre ňu pár krásnych veršov

o jej nebeskej kráse poskladám.

Milujem ženu s veľkým Ž

jej krásne pery nahradiť iné nemôžu

jej pohladenia , sťa zázračný prútik

vo mne smútok premôžu.

Z prameňa lásky som dlaňami

čarovný nápoj naberal

po dúškoch sladkých ho popíjal

ty si tam stála ja do tvojich

prenádherných očí som sa podíval.

V tvojich očiach sa oceány lásky ukrývali

držiac ťa za ruku sme sa

rajskými záhradami prechádzali

nebeský vtáci nás

svojim spevom sprevádzali,

kvety jemnou vôňou naše zmysli opájali.

Pery plné vášne hladia mňa,

moja duša vo vášni sa rozpúšťa,

moje telo z anjelom sa spoznáva,

svedectvo o kráse nebies vydáva.

Dážď cestu lupienkami ruži posieval,

vánok motýlích krídel nás ovieval,

srdcom plným vášne

som tvoju dušu kvapkami lásky napájal.

Vlasmi ako pramienkami vodopádu

som prstami prepletal,

jemnou šijou po hodvábe

na plecia plne rozkoše prichádzal,

sladké pohladenie pery na nich zanechal.

Držiac tvoje boky

mnou oheň vášne prechádzal,

nežne som ich pohládzal

mňa pocit sladkej blaženosti napĺňal.

Na lôžko z kvetín

som tvoje prenádherné telo pokladal,

vánkom jemných bozkov

celučičkú tvoju krásu pohládzal

v náručí lásky som plnosť rozkoše nachádzal.

Jeden druhému sme sa plne oddávali

zákutia lásky spoznávali

a žili si svoj sen krásne vysnívaný,

láske sme navždy odovzdaný.

V rozprávke

Na nebi krásne hviezdy namaľované

ako v rozprávke svietili,

končeky mojich prstov ich krásou

tvoje vlasy zdobili.

Pery plné túžby, moja milovaná

do uška ti šepkali,

čarokrásne slovíčka

sa s tvoju dušou hladkali.

Dlane krásnym telom sa plavili,

plamienky sviec šantili,

my sme sa v páperí

tých najjemnejších vankúšov bláznili.

Po krásnom ranom bláznení sme sa stíšili,

tvoje krásne oči v mojom náruči

sa pod viečka ukryli,

najsladšie sny moje ruky strážili.

Jemná vôňa čiernej kávy ťa vzbudila

s nehou si ma k sebe previla,

slnečnými lúčmi ukrytých

v tvojich dlaniach si moju tvár nežne hladila.

Vo váze kytica prítulných frézii

pripomína ako sa ten čas míňa,

dnes je vzácna chvíľa,

spomienka na šťastia deň,

kedy si sa s miláčikom zoznámila.

Svojimi hrejivými pocitmi duše

si ma pohladila,

láska moja ty jediná

si vo mne niečo prekrásne prebudila

svojou krásou si moju dušu očarila.

Za ten krátky čas sa moja duša

do teba vášnivo zaľúbila,

každá prežitá chvíľa s tebou

sa na krásnu perlu premenila,

leskom čírej lásky si každú jednu vyzdobila.

Na malú chvíľu sa čas zastavil,

by som z najkrajšou ženou

môjho života túto jedinečnú chvíľu oslávil.

Frézie svojou čarovnou vôňou kúzlili,

my ako vtáčence v hniezde

sme sa k sebe v milostnom objatí chúlili.

Dve hrdličky si nôtili čo všetko spolu prežili,

ich malé srdiečka zvonkohru lásky izbu plnili.

V spoločne strávených chvíľach

sme s vílami, škriatkami, anjelmi

za ruky sa vodili,

oni nás do krásnych detských čias

v prúde lásky vrátili .

S poznaním, že v rozprávkach

sa kvapky lásky ukrývajú

naše duše rozprávkovú

lásku plnú šťastia prežívajú.

V tejto dobe

Pozerám sa vôkol seba,

táto doba prehliadnuť sa nedá,

blahobyt strieda ducha bieda.

O čom písať v tejto dobe,

vari o chladničke v márnici,

či o tichu v hrobe.

Od zlosti lámem zlaté pero,

prečo sa musia, moje oči dívať,

na tejto doby šero.

Zuby od chladu citov mi drkocú,

páni z vrchu na špagáte

v papieriku posielajú

správu dole, odkážte

žobrákom nech sa tu nemocú.

Mláďa chce naučiť otca žiť,

veď prečo nie ako inak

sa má v konkurenčnom boji presadiť?

Pošliapali sme kvety

všetko čo nám bolo sväté,

duše chodia vo svojom svete uzavreté.

Odbila devätnásta hodina,

večera na stole vychladla,

žena oči sklopila,

v dobe sa stráca rodina..

Dostali sme návštevu

predvčerom, včera i dnes,

cíti sa tu už ako doma,

idem otvoriť dvere prišiel stres.

V citovej sfére nastala doba ľadová,

kto chladu beznádeji odolá?

Vchádzam do márnice,

prúdom sĺz oči zaplavené,

otváram do chladničky dvere,

spoznávam naše city,

bielou plachtou zahalené.

Si pre mňa

Závan jari, vôňa púpavy,

malý kvietok rozkvitnutej jabloní.

Veršík lásky, len pre mňa písaný,

poézia všedných dní.

Hlas škovránka v zlatom závoji,

vlnka potôčika čo cez kameň sa prevalí.

Spektrum mojich očí,

kúsok neba v tvojich očiach nežne schúlený.

Krovky lienky sedem periel šťastia

po tvojom boku strávených.

Voňavý kvet lipový,

náhrdelník z vôni kvetov májových.

Kvapka vody v suchom období,

v detských očiach slzy vyroní.

Lupienok ruže do mojich dlaní vpletený,

to všetko a ešte viac si pre mňa ty ...

Závoj noci

Sfúknem z teba závoj noci,

si plne v mojej moci,

za bieleho dňa o polnoci.

Milovaná ,hanblivá, nežná, krásna,

pôvab ruže tebe črta vlastná.

Pred tvojou krásou padám na kolená,

dosiaľ prikrytá tajomstvom,

čo skrýva závoj noci,

svetlom dňa odhalená.

Nežne pokladám tvoju dušu

na svoje srdce plné horľavého citu,

túžim sa s tebou milovať do úsvitu.

Zažínam plameň vášne,

líham si vedľa teba

chystám sa ťa dotknúť,

je to neopísateľné krásne,

horúcim dychom do vlasov ti píšem básne.

Hladím tvoje nahé telo ruka sa mi chveje,

každý dotyk kože do dlaní mi rozkoš leje.

Bozk na tvoju šiju páli moje pery,

tvoja krása nehe mojich bozkov verí.

Do duše mi stúpa vôňa tvojho tela,

rozkoš na ňu zľahka brnkla,

sťa struna harfy sa rozoznela.

Zimomriavky vášne naše telá chladia,

bozky sú horúce v žilách krv vrie,

telá v peci rozkoše sa tavia.

Som ako vločka snehu topiaca sa na dlani,

vášeň v tej žitia chvíli si nás podmaní.

Prichádza búrka, hromobitie,

mení sa na cunami,

nastalo ticho dážď citov horí nad nami.

Ležíme vo vánku lásky,

ešte chvíľku hladím dve sestry

moje milované krásky.

Do ticha sa šepot našich tiel ozýva,

slastná únava do naručia snov nás pozýva.

Zdá sa ti

...,že tu nie som,

ty spíš a ja hľadím na teba.

Nejdem s tebou za ruku,

som vpredu,

lopatou zasypávam na ceste výmole,

odhadzujem ťažké kamene.

Je ti teplo potíš sa,

nemá ti kto oviať tvár,

niekto zvesil slnko z oblohy,

držím ho nech na zem neklesá.

Chýba ti moje pohladenie,

každý deň ti posielam vo vánku zopár slov,

aj keď nie som pri tebe, mám pochopenie

pre tvoju radosť, pre tvoj bôľ.

Zdá sa ti, že nie som pri tebe,

ale ja som s tebou nocou, dňom,

strážca tvojich vzletov, pádov, navždy tvoj.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Len moja

Prosím pomôžte...

Otcov opasok

Píšťalka

Nebo v záruke

Slza ženy

Tajomná komnata

Tam v belasých nebesách

Tvoj

Strapec hrozna

Venušine mihalnice

Vo vánku lásky

Panáčik

Október

Sviece

Šaty

Šťastie

Tichý dážď

Tŕne lásky

Údolie krás

Ulička lásky

Pod nočnou oblohou

Slnečnica

Slza duše

Slza muža

Slzy lásky

Spln

Spomienky na leto

Poet Apolón

Posledná ruža

Prebudenie

Prosím

Púť

Nárek duše

Neha

Jeseň

Krása očí

Kvapky dažďa

Loďka

Pokoj

Princ vetrov

Radosť

Čierna ruža

Jahodové pery

Jednorožec

Jesenná prechádzka

Kamenné schody

Klenotnica

Kľúč

Kľúčovou dierkou

Krása

Kráska

Kvetinka

Láska nemenná

Lekno

Mozaika

Kniha života

Neúprosné

Obraz

Ostrov lásky

Páv

Pavúčia sieť

Rajská záhrada

Sen

V rozprávke

V tejto dobe

Si pre mňa

Závoj noci

Zdá sa ti