VLADIMÍR DVORŠČÁK

Zbierka básní II.

(ukážka)

Grafická a technická spolupráca: Špacír Stanislav Labai Emil

Edícia: MEA 2000 o. z. – Mladá Éra Autorov nového tisícročia

Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0056-4

13 februára

Blíži sa Valentína

a ty si zrazu iná...

kvet čerešne otvára oči,

ihrajú sa líca s tvárou

v slnečnom tieni

dych šteklí dušu

slová sú nežným pokrmom.

Lákaš ma na sviežosť...

stúpam očarený

do siene slávy,

cítiac sa viac než len priateľ

vkrádam sa do zajtrajšieho rána

a ty si ...

ach ako krásne voniaš...

A ľady sa pohli

poďme nazbierať do košíka

vôňu fialiek,

načúvajme šepotu

prebúdzajúcich sa listov,

zaviňme chôdzu stôp

do štyroch strán

zelených okrajov.

Zhlboka prečešme nádych

hrebeňom hôr

s posledným

roztápajúcim sa snehom,

preosejme do machu

úsmevy snežienok,

prvé bociany

rozviažu oblohe krídla.

Prebudí sa dúha

zo zimného spánku,

veveričky vynášajú z bútľav

spomienky na krutú zimu

v nás.

Ak klamem ...

Túžim mať motýlie krídla

a popíjať ťa z lúčnych kvetov.

Ráno prebúdzať ťa slnečným lúčom

v tvojej prítomnosti rozkošne

ako prvé lístie sa chvieť,

priprav si ma

na tisíc spôsobov.

V páľave nevyschnem

v tôni nehy

budem tíšiť neutíchajúci smäd

dám ti na otázky ...

Najkrajší zo všetkých zvodov

je tvoj úsmev,

ja vložil som svoj

do týchto krátkych viet ...

Ako ti to vysvetliť...

Malé dieťa spokojne

prijíma nehu oblých pŕs,

cíti mokré dotyky vody

vôňu zvinutého peria...

Nerozumie žalostným

vzlykom oči svojej mami

prebúdzajú ho zavše

svojim smutným pohladením.

Prekričať sa nedá visí všade

nenapísaná nemá otázka

bože prečo práve ona?

Tisnú sa malé čiary života

do otcovej dlane,

ozýva sa anjelom podobná bábika.

Oco, čo mi to steká po tvári?

To, to je šum krídel letiaceho motýľa

klope spánok do ticha,

vraví znavený detský hlas,

mami, moje oči museli byť

neposlušné však?

Nie oni len spia...

Mami a kedy sa prebudia?

Steká po obetavých lícach

bezmocný žiaľ.

Silné objatie dáva

čudnú odpoveď

ja ťa nikdy neopustím...

Ako to povedať?

Nedokážu odolať slnečné lúče

nádhernému skvostu prírody,

vdychuješ tieň kvetov kameňom

ožívajú pod nehou dlaní,

šepkajú ti jeseňou

podpísané odtiene,

slnko ukrylo sa

v tvojej tvári,

len ony sa ťa smú dotknúť

vo vánku hojdajúce sa

pestrofarebné listy,

napísane otázky

v tvojich očiach

sa pýtajú....

odpoveďou sú

ruky umelca

kričia do ticha

si krásna.

Auuuú...

Rozbite slnko na

nekonečno

a ja blázon

sa snažím

o jeho záchranu,

už necítia

ohorené prsty

tu strašnú bolesť,

nasušené slzy

v zásuvke zívajú

pretierajú si oči ,

bodnúť si pripravená

a ja viem,

/som predsa realista/,

že to nebude

posledný krát,

poskladať ťa

mi bolo cťou

milé slnko,

odchádzam potichu

oprášiť slzy v zásuvke

ktovie možno...

Beštia

Pozdĺž bronzom zaliatej tváre

lejú sa hebké čierne vodopády

rozdeľuje ich vánok

na pramienky

nie, nie na tie

najjemnejšie struny

pieseň možno báseň krehkú ladí

dva tyrkysové smaragdy

z nich pohľad šelmy

vinie sa mandľovým

nádychom šije

odhalené ramená krotkej lane,

pohyby antilopy

z ramienok letného závoja

steká pach vrčiaceho leva.

Božskou nehou

utkaný každý kúsok kože,

myseľ nevníma nebezpečie

ó bože..

Pripravené šialené muky

k gepardiemu skoku

už sa vrhá nenásytná beštia

vrčiac cudná pobehlica

buď mojou!

z rezákov tečú odporné sliny

zabára ľudský hnus drápy

víťazoslávne do jemného bronzu

v jemných dlaniach

záblesk obrany cti

krája neľútostne

obal zomknutý

bahnom ľudskej špiny.

V rukách temnoty

konči beštiálny zámotok

čo ostal z kedysi mužskej duše.

Bez dažďov vysychajú korytá riek

Zapletáš do kresla pomedzi prútie

nostalgiu,

vnímaš cez prižmúrené viečka

hrkútanie zaľúbených holubov,

nenesie vánok z minulosti

čelom

pokrčenú kôru stromov,

ty predsa vieš, že svätojánske mušky

zhasínajú s ránom.

S vetrom zahaľuješ povzdych

chladného počasia,

vznáša sa v diaľke prísľub dažďa,

na horizonte počuť mlčanie bleskov

čaká popraskaný dialóg...

Bude to riskantné

Chcem byť

tvojim bozkom,

vkĺznuť ti pod kožu

rozliať sa do žíl,

túžim zhorieť

v tvojej hrudi.

Z mysle ti urobím

nekonečné bludisko

môjho bytia,

už niet úniku.

Jediná možnosť

zbaviť sa ma

je transplantácia srdca...

Cenný obraz

Nadýchla sa zľahka

pri každom pohľade,

cítil som záchvevy plátna

dotýkajúce sa toľký krát

nedotknutých končekov prstov,

z korunky vyvierali kaskády

hebkých pramienkov

medeného vodopádu

dopadali na obočie

ako na hladinu slnečné lúče,

do tváre vdýchli bohovia

nádheru

ôsmi div sveta...

Nahá šija zahalená len,

briliantovým náhrdelníkom,

jas šperku pretekal cez plecia

pripravené na tie

najjemnejšie dotyky

k túžbou hrajúcemu živôtiku.

S bázňou hladím rám,

mám hlavu schúlenú v

polohe nevinného mačaťa

ach... prečo sa nedá ?

cestovať v čase...

Dážď sa nezmestil pod náš dáždnik

Našiel som ťa na brehu

v zátiší dažďa

v očiach niečo čo nezapadalo

do nálady počasia,

nechcel som si to pripustiť

no zvádzala ma túžba...

Plazila sa blúzkou vôňa

čerstvo natrhaných kvetov,

jasali vo mne spontánnou radosťou

ryšavé copy...

Vzniesol sa do vzduchu

bzukot včelích krídel ...

...na ramená ti padli husté vlasy.

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

13 februára

A ľady sa pohli

Ak klamem ...

Ako ti to vysvetliť...

Ako to povedať?

Auuuú...

Beštia

Bez dažďov vysychajú korytá riek

Bude to riskantné

Cenný obraz

Dážď sa nezmestil pod náš dáždnik