Michala Gánovská

Izabela Parmská (ukážka)

Grafická a technická spolupráca: Franko Štefan, Špacír Stanislav

Edícia: MEA 2000 o.z. – Mladá Éra Autorov nového tisícročia

Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0062-5

Keď 6.októbra 1760 spečatila Izabela svoj osud s Jozefom II. vedela, že z Viedne už neodíde.Jej život sa bude odohrávať len na tomto mieste.Svadba bola očarujúca, Izabela ako stred vesmíru a následník trónu len obiehajúca planéta. Vopred dohodnuté zväzky nekončili láskou, ale ona mala šťastie, že sa do nej Jozef II. na prvý pohľad zamiloval. Ďakoval svojej matke Márii Terézii za to, že ho aj napriek jeho počiatočnej nevôli oženila.Izabela mala v tom čase iba devätnásť rokov a ani len netušila, čo pre ňu bude manželstvo znamenať.Otec jej povedal, že musí spečatiť mier medzi Rakúskom a Francúzskom a dal jej zbaliť všetky veci.Celou cestou premýšľala, prečo práve ona má byť tá ,,pečať.“ Ako dôkaz mieru musela obetovať svoj život a sny. Pred rokmi snívala o tom, že sa raz vydá, ale z lásky. Vtedy sa zdôverila svojej učiteľke, ale tá ju hneď zahriakla :

,,Vy, moja milá, nemáte právo na lásku. Vám bol daný iný osud ako ostatným. Vy budete posol mieru.“

Teraz už tieto slová pochopila.

I.

Týraná vlastnými citmi

Ráno po svadobnej noci bolo tým najhorším ránom, aké kedy Izabela zažila. Dvíhal sa jej žalúdok, vôbec si nevedela vysvetliť, čo sa v noci dialo. Asi to tak má byť, utešovala sa. Jozef je predsa budúci cisár, určite mu bolo všetko vysvetlené. Láska sa dá robiť aj bez lásky, vzdychla si.Raňajky vôbec nezjedla. Celý deň myslela na svojho nového manžela.Lenže nie preto, že jej chýbal, ale hanbila sa za to, čo jej v noci urobil. Nechcela sa o tom rozprávať. Deň bol napriek tomu rušný, zoznamovala sa s celým kráľovským dvorom. Pred Máriou Teréziou mala obrovský rešpekt, ale tá ju zahŕňala pozornosťou a materinskou láskou.Keď sedeli v záhrade a popíjali poobedňajší čaj, zdôverila sa Izabela svojej novopečenej svokre:

,,Chýba mi domov a mama.“

,,Neboj sa, Jozef ti všetko vynahradí.“ – upokojila ju Mária Terézia.

Izabela si vzdychla. Práve tejto odpovede sa obávala. Možno ho časom začne milovať, alebo si aspoň zvykne, pomyslela si.

,,Vy..... vy ste sa vydávala z lásky?“ – opýtala sa nesmelo Izabela.

Keby nebola panovníčkinou obľúbenou nevestou, postihol by ju hnev a trest za opovážlivú otázku. Izabela sa však ešte len učila etikete na viedenskom dvore, preto sa Mária Terézia len usmiala a povedala:

,,Moja milá, všetko raz príde. Nezahadzuj flintu do žita. Jozef je veľmi pozoruhodný mladý muž a urobí ťa šťastnou.“

Izabela sa začervenala. Pochopila, že svokra odhalila jej (ne)cit k jej synovi. Nastalo ticho, ale po chvíli k ním pribehla Máriina ďalšia dcéra Mária Kristína. Veselo sa zabávala s dvornými dámami, ktoré boli všade okolo. Rad sluhov Izabele prekážal vo výhľade, ale so slušnosti nepovedala nič. Až keď Mária Kristína usadla zadychčaná vedľa Márie Terézie, všimla si ju. Bola nádherná. Červené líca jej žiarili, v očiach mala toľko života.... vypýtala si vejár a veselo sa ovievala.

,,Ach, to je dnes teplo!“ – vzdychla a spomedzi vejára jej vykúkali oči ako iskriace uhlíky.

Upriamila pozornosť na Izabelu.

,,Moja drahá, toto je Izabela, teraz sa už spoznávate osobne.“ - ukázala Mária Terézia na nevestu.

,,Ja som Mimi.“ – predstavila sa Mária Kristína nesmelo.

,,Izabela, tvoja švagriná.“ – obidve sa usmiali.

Večer bol nudný, Jozef prišiel z poľovačky unavený a takmer hneď ako svoju manželku pozdravil, zaspal. Izabela sa dívala von oknom a pozorovala nočnú oblohu. V žiarivých hviezdach uvidela Mimine krásne oči. Preboha! Zľakla sa a šla si radšej ľahnúť. Nasledujúci deň bol takmer rovnaký. Nekonečné obliekanie, raňajky, rozhovor s Máriou Teréziou, prechádzka, popoludňajší čaj..... všetko do detailov naplánované. Napokon aj celý týždeň bol rovnaký, už takmer nevedela, aký je deň. Zapísala sa na hodiny tanca, aby aspoň využila čas. Učiteľka bola urodzená Rakúšanka, ale výuka tanca zahŕňala aj francúzske názvy, a tak si Izabela prišla na svoje. Lekcie tanca boli náročné a vôbec nie zábavné, ale aj tak Izabela radšej trávila čas so strojenou a prísnou lektorkou ako s Máriou Teréziou. Bála sa totiž, že by sa jedného dňa opýtala na jej intímny život a ona by nevedela, čo odpovedať.

,,Dnes príde aj vojvodkyňa Mária Kristína, takže sa pripravíme.“ – zatlieskala učiteľka a zvuk sa rozlial po veľkej sále.

Srdce vyskočilo Izabele do krku.

Náročky sa vyhýbala Mimi, odkedy ,,uvidela jej krásne oči na oblohe“. Otočila sa k veľkému zrkadlu a zozadu pozorovala, ako do miestnosti vstupuje krásna postava v modrej toalete a svetlými kučeravými vlasmi.

,,Prepáčte, že meškám.“ – zdvorilo sa uklonila.

Izabela sa otočila a pozdravila ju. Hodina tanca bola plná krokov a úskokov, špičiek a narovnaných chrbtov, ale keď skončili, Mimi navrhla:

,,Pôjdeme sa prejsť k fontáne?“

Izabela takmer odpadla. Vedela, že toto je veľmi čudné a takmer určite zlé.

,,Áno.“ – povedala, ale vôbec si neuvedomila, že jej ústa hovoria.

Chcela odmietnuť, ale nedalo sa. Mimi ju chytila pod pazuchu a rezkým krokom opustili tanečnú sálu.

,,Tak, čo hovoríte na viedenský dvor?“ – pozrela na Izabelu.

,,No.....viete, ešte si len zvykám.“ – zdvorilo odpovedala.

,,Ja viem, ani ja to tu nemám ľahké, ale niekedy sa to dá. Hlavne na jeseň je tu pekne, veď uvidíte.“ – usmiala sa.

,,Ste tu ako slnko.“ – vyletelo nečakane z Izabely.

Zľakla sa, či to nebolo veľmi trúfalé. Mimi sa zasmiala svojim zvonivým smiechom. Nepovedala nič, len si po chvíli odkašľala.

,,Ste chorá?“ – opýtala sa Izabela.

,,Neviem, asi som len kdesi prechladla.“

Po tejto prechádzke nevidela Izabela Mimi pár dní. Nechcela vyzvedať, ale cítila nepokoj. Možno povedala niečo nevhodné a Mimi sa urazila. Možno ju nechce vidieť! Neustále na to musela myslieť. Netrápil ju Jozef, ktorý jej každý deň nosil čerstvé ruže ako dôkaz lásky. A v noci.... v noci bola myšlienkami len s Mimi. Nedalo sa tomu ubrániť, iba tak ,,prežila“ to, čo s ňou robil jej manžel.Keď už ležali vedľa seba, opýtala sa Izabela manžela:

,,A inak, ako sa má tá Vaša sestra...ako sa to len volá...Mária Kristína? Stretli sme sa na čaji.“

,,Mimi chudinka je chorá, už niekoľko dní trpí horúčkami, takmer nevníma. Dnes jej púšťali žilou, musíme vraj počkať.“ – povedal

,,A mohla by som ju navštíviť?“ – vyskočila z postele Izabela.

,,Prečo nie, ale len s mojim sprievodom a najskôr zajtra.“ – odpovedal Jozef pokojne a zaspal.

Izabela nezatvorila oči, stále sa strachovala a modlila za zdravie Mimi.

,,Bože, dal si mi možnosť uvidieť svetlo, tak mi to prosím ťa, neber! Vezmi si mňa, môj osud je spečatený, ale Mimi nechaj žiť! Ona nikomu neublížila...“ – ruky sa jej potili a tŕpli v kŕči, ale neprestala.

Slzy jej tiekli prúdom aj zo zúfalstva, že teraz nemôže byť pri nej, držať ju za ruku a bdieť nad ňou. Ráno mala Izabela opuchnuté oči a žalúdočnú nevoľnosť. Raňajok sa ani len nedotkla.

,,Necítite sa dobre, moja drahá?“ – opýtala sa jej Mária Terézia.

,,To bude v poriadku, ďakujem za opýtanie. Nerobte si starosti, Výsosť.“ – Izabela sklopila zrak.

Lenže matka toľkých detí akou bola Mária Terézia, už vedela svoje. Poobede Izabela netrpezlivo čakala manžela aj s celým sprievodom, aby navštívili Máriu Kristínu. Keď však prišiel do salónika, povedal:

,,Hovoril som s lekárom a ten neodporúča návštevy.“

Izabela zúrila. Jej vnútro vrelo a začala nenávidieť Jozefa za to, že jej odopiera byť s jediným človekom, pre ktorého ráno vstáva. Keď bola sama, plakala. Trpela tým, čo cítila a trpela aj neslobodou, v ktorej musela žiť. Nenávidela Jozefa, celý dvor, Viedeň, rodičov, za to, že ju poslali tak ďaleko....Bola tak zúfalá, že niekedy vzala ihlu a pichala si ňou pod nechty, až kým nešla krv. Nemohla si nič viditeľné spôsobiť, lebo dvorné dámy, ktoré ju obliekali, by to hneď zbadali a donieslo by sa to až k Márii Terézii. Bolesť ju na chvíľu oslobodila.Čakala ešte dva dni, kým sa konečne dostala k Mimi. Jozef ju sprevádzal a neustále sa usmieval. Hovoril totiž s matkou a tá mu zvestovala, že bude otcom. Izabela to ešte ani netušila.Izba bola presiaknutá chorobou a nevyvetraná. Mimi ležala nevládna na posteli, červené líca sa stratili. Popraskané pery si neustále olizovala, ale aj tak boli suché. V očiach mala pokoj. Zmierila sa s tým, že sa možno nedožije svojich narodenín.Izabela sa na ňu dívala a v duchu k nej prehovárala:

,,Vyzdravieš, moja drahá, budeš zdravá a šťastná. Nemôžeš ma tu nechať! Si všetko, pre čo chcem žiť! Keby som ti to tak mohla povedať...“

Mimi mala na tvári ľahký úsmev.

,,Som rada, že ste sa unúvali a prišli pozrieť chorobou skolenú Mimi.“

,,Neboj sa, sestrička, si silná a mladá. Tvoje telo vie bojovať.“ – chytil ju za ruku Jozef.

Ako ho Izabela nenávidela! On sa jej mohol dotýkať a ona nie! Ale povedal jej milé slová a tak mu darovala jeden úsmev.

,,Chcela by som sa porozprávať o ženských veciach, bolo by to možné?“ – pošepkala Mimi.

,,Tajné záležitosti!“ – zasmial sa Jozef a pokojne odišiel čakať von.

Izabela odrazu pocítila ten dobre známy príval tepla a pokoja. Ten prichádzal vždy, keď Mimi prehovorila.

,,Izabela.....sadni si ku mne.“ – šepkala.

Boli to tie najsladšie slová aké kedy počula. Poslušne si sadla, už sa nebránila.

,,Gratulujem, počula som, že čakáš dieťa.“ – pokračovala.

,,Dieťa? Nečakám dieťa!“ – vykríkla zdesene Izabela.

Mimi sa usmiala:

,,Máš rannú nevoľnosť? Nemôžeš spávať a nechutí ti jesť?“

Izabela prikývla, ale myslela si, že to kvôli nej. Ju predsa miluje a sužuje sa pre ňu.

,,Tak potom si tehotná.“ – Mimi sa dotkla jej ruky.

Izabelou prešiel mráz. Bola to silná neznáma túžba, všetko, čo chcela, bola Ona. Nechcela dieťa, vôbec nad tým neuvažovala, nemala čas. Myseľ bola plná Mimi. Stále tú novinu nevnímala. Bola s vytúženou bytosťou, užívala si každý jej nádych. Musím jej to povedať! Musí vedieť, že už bez nej nemôžem žiť! Ale ako?  Je vôbec taký cit možný? Spytovala sa sama seba. Ani v knihách o tom nečítala. Izabela sa napokon rozhodla počkať. Večer, keď už Jozef II. spal, sadla si za písací stôl a namočila pero do atramentu. Musím to niekomu povedať! Rozhodla sa a napísala list. Adresát bol síce neznámy, ale cítila, že jej tajomstvo konečne uzrie svetlo sveta.

,, Môj drahý neznámy,

som taká šťastná a zároveň nešťastná. City sa vo mne bijú a ja neviem, ktorý zvíťazí. Čím viac trpím bežným životom, tým viac milujem tie vzácne chvíle pri nej. Tá osoba je stelesnením všetkých mojich túžob. Som naplnená láskou. Viem, že Boh ma bude súdiť a viem, že konám proti jeho vôli, ale kto je bez viny, nech hodí kameňom! Môj žiaľ je veľký, ale moja vášeň ešte väčšia. Ak ma Boh zatratí, tak si želám, aby som aspoň na chvíľu mohla zažiť jej priazeň.“

Viac sa neodvážila napísať. List starostlivo uschovala a šla spať. Ranné nevoľnosti sa opakovali a Izabela vedela, že Mimi mala pravdu. Keď sa ,,pravidelné mesačné ťažkosti“ nedostavili, dala si zavolať doktora. Ten, po krátkej prehliadke potvrdil slová, ktoré boli vypovedané Máriou Teréziou už pred niekoľkými týždňami. Oficiálne sa teda ,,stala“ tehotnou. Mimi sa uzdravovala a zdalo sa, že púšťanie žilou jej naozaj pomohlo. Izabela sa mohla na chvíľu venovať sebe. Sedela v záhradnom altánku a pozorovala záhradníkov ako strihajú kríky. Budem matkou, uvedomila si. Môj život sa zmení, musím vziať za to zodpovednosť. Šialenstvo musí prestať! Musím zachrániť svoje manželstvo....Rozhodla sa zabudnúť na svoju skrytú túžbu a začať odznova. Prinútila sa opätovať manželovu lásku a stať sa šťastnou matkou. Trvalo to asi mesiac, kým prvý raz odpadla. Bola tak vyčerpaná, že nevládala chodiť. Jozef II. si robil starosti, ani na chvíľu ju neopúšťal. Posledný mesiac bol ako v raji. Splnil sa mu sen, Izabela konečne stála po jeho boku ako milujúca manželka. Komorné jej vyzliekli tesné tehotenské šaty a ona sa zhlboka nadýchla. Nasledovník trónu rozhodol, že jeho manželka už nebude nosiť také nebezpečné oblečenie a nariadil jej ušiť voľnejšie šaty. Izabela dostala pohár vody a poprosila o súkromie. Konečne ostala sama. Nebolo to ani tak tehotenstvo, čo ju vyčerpávalo, ale pretvárka. Ten šťastný úsmev, ktorý so smútkom v očiach prezentovala. Vedela, že je len otázkou času, kedy zase nebude po nociach spávať a písať listy neznámemu. Niekto klopal na dvere.

,,Potrebujem chvíľu odpočinku!“ – zakričala Izabela nervózne.

,,To som ja, Mimi, prosím dovoľte mi vojsť.“ – ozvalo sa spoza dverí.

Preboha nie! Tak veľmi s tým bojujem a moja nočná mora príde priamo za mnou! Zakryla si tvár zarmútená Izabela. Medzitým Mimi vošla. Nečakala na pozvanie, vedela, že Izabela bude v izbe sama. Potichu zatvorila dvere a po špičkách pribehla k posteli. Sadla si k Izabele.

,,Teraz si to ty, kto je v posteli.“ – usmiala sa Mimi.

Tykanie bolo tabu, ale v tej chvíli Izabela vedela, že prebdené noci neboli zbytočné.

,,Mimi....“ – ozvala sa túžba Izabelinho tela a obe sa zadívali priamo do očí.

,,Neprestávam na Vás myslieť, drahá. Nevládzem s tým bojovať, ak ma teraz nenávidíte, pochopím to a už nikdy nebudete v mojej spoločnosti, to vám sľubujem.“ – potichu šepkala.

,,Mimi, Vy ani neviete....“ – horela túžbou Izabela a tiež šepkala.

To, čo si práve hovorili, bolo tajné a zakázané. Keď šepkali, mali pocit, že to ani Boh nepočuje.

,,Napísala som vám list.....prosím, vezmite ho a potom spáľte.“

Z výstrihu vytiahla trochu pokrčený, ale inak úhľadne poskladaný list. Izabela vzdychla. Nemohla uveriť vlastným očiam. Mimi hneď na to zmizla. Izabela si pritisla list na prsia a cítila, ako vôňa Márie Kristíny zaplnila celú izbu. Trasúcimi rukami otvorila list a čítala:

,,Moja drahá Izabela,

neviem, či mám právo takto Vás nazývať, ale nedá sa inak nazvať svetlo, ktoré sa rozžiari vždy s Vašim príchodom. Nikdy som netušila v tak krásne priateľské puto, ktoré k Vám prechovávam. Som poctená, že Vás môžem poznať. Cítila som Vaše hrejivé pohľady a viem, že boli úprimné a láskavé. Prosím , prepáčte mi moju trúfalosť, ak som Vás týmto urazila.“

S najväč šou pokorou Vaša

Mimi

Izabela plakala, ale tento krát od šťastia. Teplo ju zalialo po celom tele a cítila sa ako znovuzrodená. V tú noc sa venovala manželovi s nečakanou vášňou a láskou. Keby tak vedel, že za to vďačí svojej sestre... Jozef II. na rozdiel od Izabely prekvital. Nikdy si nevšimol jej trápenie, myslel , že jej dáva všetko. Tajne zamilované ženy sa stretávali niekoľkokrát do týždňa na prechádzkach a hodinách tanca. Vymieňali si ľahké dotyky a úsmevy, ale museli byť opatrné, pretože aj najmenšia náklonnosť by vyvolala podozrenie. Vymieňali si tajnú poštu, o ktorej vedeli len najbližšie komorné a tie im pomáhali s doručovaním. Napriek svojej láske Izabela upadala do depresií. Často sa necítila dobre, trávila dni osamote a s nikým nekomunikovala. Tehotenstvo sa chýlilo ku koncu a keďže hodiny tanca už dlhšiu dobu neprichádzali do úvahy, Izabela prepadla úplnej melanchólii. V ten krásny deň, kedy porodila zdravú dcérku Máriu Teréziu, ju prišla navštíviť aj Mimi.

,,Pôrodné bolesti boli strašné, ale nie tak kruté ako nekonečné dni bez Vás....“ – povedala Márii Kristíne.

Dievčatko priniesli do izby k rukám Izabely. Tá však mala oči len pre svoju vyvolenú. Mimi vzala novorodenca na ruky a spievala uspávanku. Izabela sa rozplakala:

,,Neviem takto žiť, moja milovaná! Chcem zomrieť!“

To bolo prvýkrát čo vyslovila tieto slová. Odvtedy ich opakovala často, ale len prvýkrát sa jej zmocnila úzkosť. Mimi opatrne položila Máriu Teréziu a sadla si k Izabele na posteľ.

,,Môj anjel, už nikdy to nepovedz! Som tu s tebou a vždy budem. I keď naša láska nebude nikdy naplnená, musíme vedľa seba žiť.“

Izabela ju pohladila po vlasoch:

,,Túžim zaspať na tvojich prsiach a už nikdy sa nezobudiť. Neviem si predstaviť krajší koniec....“

Mimi jej utrela slzy a usmiala sa. Vtom sa otvorili dvere a do izby vstúpil Jozef II. Bol veselý a v rukách držal veľkú kyticu ruží.

,,Moja milovaná, ste tak nádherná!“ – utekal k svojej manželke a pobozkal ju.

,,Videla ste náš poklad? Tak videla? Je tak nádherná!“ – rozplýval sa.

Vôbec si nevšimol uplakané Izabeline oči. Mimi potichu odišla.

,,Áno, videla som poklad.....“ – potichu zopakovala Izabela.

Keď neskôr prišla do miestnosti aj matka Mária Terézia, Izabela sa prinútila k úsmevu.

,,Meno ste vybrali krásne!“ – smiala sa novopečená, i keď už niekoľkonásobná stará mama.

,,Matka, pozrite!“ – predvádzal Jozef II. svoju čerstvo narodenú dcéru -,, tie oči! Je celá Izabela! Dve žiarivé hviezdy! Mám ja ale šťastie!“

Jozefova radosť nemala konca . Do večera bolo počuť jeho výskot po celom paláci. Škoda, že Izabela to nevidela. Pokúšala sa zaspať a zotaviť po pôrode. Jediné, čo je na rodení dobré, je to, že teraz mi manžel dá nejakú dobu pokoj.

„ Nenávidím tieto povinnosti v posteli! Nenávidím mužov!“ - škrípala zubami Izabela, keď bola sama.

Aj keď nemala veľa sily , vzala papier a napísala list. Tento krát o tom, ako veľmi by chcela odísť z Viedne a vziať so sebou aj svojho anjela. Po šestonedelí bola Izabela opäť vo svojej koži a dobrej nálade. Usporiadala veľkú slávnosť a dala si ušiť nové šaty.

,,Už dávno nebola taká spokojná.“ – pochvaľoval si Jozef II. pred matkou.

,,Nechaj ju, nech si trochu oddýchne a potom sa pokúste o ďalšieho potomka.“ – poradila Márie Terézia.

Jozef II. súhlasne prikývol a šiel sa pripraviť na oslavu. Izabela skontrolovala služobníctvo a šla privítať prvých hostí. Chcela vyzerať dobre a baviť sa. Keďže bolo leto, slávnosť presunuli do záhrad a všade rozvešali lampióny. Hostia húfne prichádzali, dvor bol plný drožiek a smiech sa rozliehal po okolí. Izabela bola spokojná. Vyberané víno a šampanské tieklo prúdom a keď Izabela cítila, že sa jej už krúti hlava, musela odísť do svojich komnát a na chvíľu si uvoľniť korzet. Len čo nabrala druhý dych, zavolala komorné, aby ju opäť obliekli. Kým ju tri slúžky viazali do pevného korzetu, niekto zaklopal.

,,Ďalej!“ – zakričala Izabela.

Do salóniku vstúpila Mimi. Keďže Izabele už v krvi prúdil alkohol, rozkázala priamo:

,,Von. Všetci von!“ – vystrčila ukazovák a namierila ho na dvere.

Slúžky sa uklonili a vzápätí zmizli. Mimi sa usmiala a pozdravila:

,,Zdravím Vás, takúto ráznu Vás ešte nepoznám.“

,,Ešte ma vôbec nepoznáte!“ – usmiala sa šibalsky Izabela.

,,Chcela som ťa vidieť, kým pôjdem na dvor.“ – Mimi otvorila vejár.

Izabela sa otočila k nej, zatiahla si šnúrky korzetu a pozrela jej do očí:

,,Takto som ťa uvidela po prvý raz. Oči ti vykúkali spoza vejára a ja som zatúžila po tvojich ústach....“ – povedala potichu.

Srdcia im obom bili v hrudi ako zvony, ale neustúpili od seba. Nevedeli, čo sa bude diať, ale chceli to zistiť. Ich pery sa dotkli. Len na malú chvíľu, ale ten bozk bol nádherný. Nikdy som netušila, že niečo tak nádherné môže existovať! - pomyslela si Izabela. Mimi vytreštila oči a utiekla. Izabela cítila, že vyskočí z toho prekliateho korzetu a už ju nik nezastaví na ceste za slobodou. Večer napísala dlhý list neznámemu, aby utíšila emócie, ktoré ňou lomcovali. Starostlivosť o dcéru zamestnávala Izabelu viac ako čakala. Aj keď nemožno povedať, že by ju nemala rada, určite sa nesprávala ako iné matky. Okrem základných povinností ako bolo dojčenie a občas aj kŕmenie, nevenovala malej Márii Terézii viac času. Stavy akejsi schizofrénie sa v nej prejavovali čoraz častejšie. Niektoré dni prekypovala dobrou náladou, inokedy celé dni naďalej trávila v tmavej izbe. Bolo teplé jesenné popoludnie a Izabela sa prechádzala s Mimi po obrovských viedenských parkoch. Šli tesne vedľa seba a ramená sa im dotýkali. Bolo to zvodné a uspokojivé. Izabela sa zamyslela:

,,Raz si povedala, že jeseň je tu krásna.“

,,Áno, pozri na tie stromy, hýria všetkými farbami!“ -  ukázala Mimi na neďalekú alej.

,,Nemala si pravdu. Lístie opadáva ako ja. Zo mňa bude o chvíľu tiež suchá haluz.“ – zamračila sa Izabela.

,,Nehovor tak! Si moja drahá sestra, ktorá je mojim slnkom. Nie si suchý konár! Máš v sebe toľko života..... nezahadzuj to!“ – snažila sa utešiť Mimi.

,,Nikdy som nemala mať dieťa......“ – Izabela začínala byť depresívna.

,,Prestaň, prosím ťa! Máš krásnu dcéru, milujúceho manžela....nemohlo ťa postretnúť väčšie šťastie!“ - Mimi ju chytila za ruku.

,,Ja chcem len teba! Ty to nechápeš?!Dám všetko na svete, len aby som bola s tebou!“ - stisla jej zápästie.

Mimi sa trochu zľakla, ale chcela Izabelu upokojiť:

,,Sme spolu, anjel môj....nikdy inak spolu nebudeme, to je najviac ako môžeme byť . Aj keby sme boli sami na svete, ako viac by sme mohli byť spolu? Láska, aká je medzi nami, neexistuje! Láska je len medzi mužom a ženou, nikdy nie inak!“

,,Ale prečo potom sa to stalo? Možno len takúto možnosť vymazali z biblie, aby muži neostali naveky sami! Ako len nenávidím celé mužské pokolenie! Sú to len prasce, ktoré využívajú ženy len ,,na tú jednu vec“!

,,Izabela, nikdy takto nehovor o mojom bratovi! Milujem ho tak, ako on miluje mňa! Zabilo by ho, keby vedel o nás..... tak veľmi ťa miluje. Nikdy by mi to neodpustil!“ – Mimi mala slzy na kraji.

Izabela stíchla. Nechcela riskovať hnev milovanej.

„Aj tak nenávidím mužov!“ - zopakovala si sama pre seba.

Keď sa vrátili do paláca, Jozef II. ich čakal v uvítacom salóne.

,,Moja drahá, ste nádherná!“ – privítal svoju manželku.

,,Kde je Mária Terézia?“ – vytrhla sa z jeho objatia.

,,Práve šla spať. Pestúnky ju nakŕmili a uložili, sám som na to dozeral.“

,,Dobre, dobre.“ – dodala Izabela.

Dcéra neutužila ich manželstvo, práve naopak. Niekedy práve jej dávala Izabela za vinu, že je v takejto situácii. Raz si vyčítala, že neporodila chlapca, tým by jej ,,rodiace povinnosti“ skončili, inokedy si vyčítala to, že je sama ženou. Keby tak bola muž! Oženila by sa s Mimi a nik by jej to šťastie nemohol vziať! Izabelinou chybou bolo, že mala viac než dostatok času na depresie. Okrem hodín tanca ju nebavilo nič. Nemala finančné ani iné majetkové problémy, manželstvo pokojné, dcérku zdravú. Nikdy nepomyslela na to, ako by žila, keby nebola manželkou Jozefa II.  Iné manželky vojvodov a iných urodzených pánov si vytvorili vlastný malý svet, v ktorom sa realizovali. Niektoré sa venovali kvetom a zveľaďovaniu záhrad, iné spievali, šili, mali milencov, kopu detí, záľubu v jedení, ale Izabela odmietala všetko. Okrem písania listov a myslenia na Mimi. Čím viac sa ale uzatvárala do seba, tým viac o nej pochybovala aj Mimi.

„Musím Izabele pomôcť!“ - sľúbila si.

Ale ako pomôžete niekomu, kto razantne pomoc odmieta? Mám jej dať viac lásky, alebo naopak, mala by som sa jej vyhýbať? Nevedela sa rozhodnúť. Šla teda na spoveď. Vedela, že spovedník nemôže vedieť detaily, ale podstatu sa rozhodla vyniesť na svetlo. Kľačala v studenej spovednici nevediac, čo sa bude po jej priznaní diať. Farár aj spovedník v jednej osobe bol neustále k dispozícii celej kráľovskej rodine. Keďže všetkých dobre poznal od malička, musela Mimi vyberať vhodné slová:

,,Trápim sa Otče, nemôžem spať. Som už vyčerpaná. Chcem niekomu pomôcť, jeho žiaľ ma zraňuje.....“

Farár zakašľal:

,,Je to niekto blízky?“

,,Áno, veľmi blízky a sužuje ho žiaľ. Neviem, ako pomôcť.....“

,,Vieš o jeho probléme?“ – spovedal farár

,,Áno, tým problémom som ja....... miluje ma a ja neviem opätovať jeho city. No nemôžem povedať, že ho nemilujem.....no, je to zložité.“

Videla, ako sa farár pousmial:

,,Dieťa moje, láska je vždy zložitá, ale ak nás Boh s niekým spojí, má na to svoje dôvody.“

,,Áno, to je pravda......ale, je to tak, aj keď nejde o čisto....povedzme jasnú, prirodzenú lásku? Myslím tým, je jedno, koho si Boh pre nás vyberie?“

Spovedník zneistel ,ale snažil sa pokračovať:

,,Koho tým myslíš, dcéra moja?“

,,Nemôžem Vám nič viac povedať, som viazaná sľubom.“

,,V tom prípade ti môžem poradiť len jedno – láska musí ísť ruka v ruke s rozumom. Ak sa jedno prieči, druhé nemôže fungovať.“

S touto nepresnou radou Mimi aj odišla. Pomodlila sa otčenáš a opustila kaplnku. O pár dní neskôr sedela spolu s matkou Máriou Teréziou v knižnici. Po dlhom čase boli samé a tak to Mimi využila:

,,Matka, chcem sa Vás niečo opýtať.“

Mária Terézia zatvorila knihu, ktorú čítala a povedala:

,,Hovor, dcéra moja, vidím, že si na túto chvíľu čakala.“

Mimi si prisadla bližšie.

,,Chcete ma vydať ako moje sestry?“

Myslela tým, či sa stane obeťou sobášnej politiky ako jej súrodenci.

,,Nuž Mimi, pre teba som zvolila osud, aký som mala ja. Si moje najmilšie dieťa, preto sa vydáš z lásky, tak, ako to bolo umožnené mne.“ – pohladila ju po vlasoch.

Odľahlo jej, ale na druhej strane.....ako jej mohla povedať, že ona si už vybrala?

,,Ďakujem, drahá matka.“ – pobozkala jej ruku a odišla z knižnice.

Table of Contents

Izabela Parmská

I.

Týraná vlastnými citmi