ANDREA GUZEL

STARÁ ALEBO MLADÁ

(SLOVENSKÝ ROMÁN PRE ŽENY)

(ukážka)

Korektúra a technická spolupráca: Franko Štefan, Labai Emil

Dizajn: Ličko Michal

Edícia: MEA 2000 o. z.– Mladá Éra Autorov nového tisícročia

Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0128-8

OBSAH

Predslov

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3.KAPITOLA

4.KAPITOLA

Predslov

Milí čitatelia,

príbeh Eleny je pre všetky zrelé ženy, ktoré majú pocit samoty a chcú si spríjemniť chvíle života. Možno niektorá z čitateliek nájde sa v príbehu aspoň nejakou spoločnou skutočnosťou.Elena je zrelá žena, v živote však nenašla nikoho kto by jej bol býval oporou, čo sa týka mužov. Neustále si vyčítala, že je stará, hoci pôsobila ako mladá kočka, ktorá sa nemusela za nič hanbiť. V živote muži ju nikdy nebrali vážne, naopak sa s Elenou zahrávali, lebo Elena im vlastne dovolila. Ale na druhej strane aj Elena chcela byť milovaná, mať pocit lásky aj keď len z času na čas. Mladosť alebo staroba, čo zvíťazí u Eleny?

1. KAPITOLA

Život nám uniká veľmi rýchlo ako voda pomedzi prsty a každý deň vidíme svoju tvár v zrkadle. Niekto sa cíti mlado aj keď je starý, niekto staro aj keď je mladý. Jednoducho krásu života nachádza každý iným spôsobom. Niekto chce byť milovaný a mať niekoho po svojom boku, iný ostáva sám po celý život. V malom meste je rušný život ako v každom inom. Každý deň sa spoznávajú ľudia, alebo sa rozchádzajú. Je mnoho mužov a žien, ktorí potrebujú lásku, pochopenie a mať pocit, že sú milovaní. No nie všetko končí šťastne. Ale poďme sa pozrieť na jednu zrelú ženu, ktorá nevie nájsť pochopenie u mužov, aj keď je krásna, muži ju viacej vnímajú ako človeka prežiť len milostné dobrodružstvo.Elena vôbec nemá šancu nájsť si priateľa, skutočného priateľa, s ktorým by mohla prežiť aspoň kúsok svojho života. Netrápi sa tým veľmi, zvykla si na samotu, má mnoho priateľov, život plynie, a tak nepozerá na lásku ako nájsť si životného priateľa a partnera. Elena je pekná žena, má síce pred štyridsiatkou, ale vyzerá na dvadsaťpäť. Dlhé blond vlasy, super postava a super oblečenie dodávajú šmrnc jej veselej povahe. Práve si Elena vykračuje s úsmevom na tvári po chodníku v meste. Slnko príjemne svieti a cez slnečné okuliare sleduje ľudí pred sebou. Prejde okolo muž, veľmi ju zaujme. Otočí sa a vidí, že muž sa obzerá tiež. Obaja sa pohnú k sebe.

„Ahoj Elena.“ - milo pozdraví neznámy muž.

„Ahoj, poznám ťa?“ - vyletí z úst Eleny.

„Nepamätáš si ma?“

„Nie a mám?“

„Som Jakub, keď si trénovala vo fitku a ja som ťa balil...“

„Ty? A zbalil si ma?“

„Odbila si ma slušne.“

Nastalo ticho. Ich pohľady však hovorili svoje, obaja cítili vzájomnú príťažlivosť, napokon prehovoril Jakub.

„Môžem ťa niekedy pozvať na kávu a môžeš mi dať telefónne číslo?“

Elena ani na sekundu neváhala, povedala Jakubovi svoje číslo. Rozlúčili sa. Cestou rozmýšľala nad Jakubom, cítila vo vnútri svojho tela vzrušenie. Veľmi príťažlivý muž. Príde domov, uvarí si kávu, sadne si na gauč a vyloží nohy hore na taburetku. V tom zvoní telefón, je to neznáme číslo. Elena dvíha telefón a na druhej strane počuje už známy, nežný a sladký hlas.

„Ahoj Elena, prepáč neschádzaš mi z mysle. Chcel by som ťa pozvať na tú kávu už zajtra. Môžeme?“

„Na kávu?“ - akoby nechápala o čo ide, ale cítila chvenie hlasu a vzrušenie.

“Ó áno, dobre.“

„Zavolám ti ešte zajtra, zatiaľ ahoj.“

Jakub sa rozlúčil a Elena bola celá vzrušená. Bol to človek, ktorého možno pozná a možno nepozná. Nevedela si spomenúť. V noci nevedela od vzrušenia zaspať. Ráno si našla správu od Jakuba.

„Nemohol som poriadne spať, myslel som na teba, budem rád ak sa stretneme o desiatej. Počkám ťa tam kde sme sa stretli.“

Elena bola celá bez seba. Rýchlo hodila na seba šaty, umyla sa a ponáhľala sa na miesto stretnutia. Bolo už dosť hodín, prispala si, keďže v noci poriadne nespala. Také romantické jej to pripadalo. Dorazila a z diaľky už videla Jakuba.

„Ahoj som tu.“

„Ahoj Elena, som rád, že ťa vidím.“ - nahol sa a pobozkal ju na ústa.

Elena sa neuhla, absolútne bola mimo. To vzrušenie opäť pocítila.

„Kam ideme, vyberiem miesto ja alebo ty?“

„Môžeme ísť do Orevonu, je to super podnik.“

Bolo to neďaleko a spolu za chvíľu už sedeli v Orevone. Objednali si. Jakub svojím šarmom tak pôsobil na Elenu, že skutočne si pripadala ako vo sne.

„Krásny chlap si všimol ju, starú ženskú...“ - takéto myšlienky vírili v hlave Eleny.

Ale vzápätí si oponovala:

„Však ešte nie som stará.“ - v tom ju prerušil z myšlienok Jakub.

„Povedz mi niečo o sebe prosím, dávno som ťa nevidel, ale si veľmi krásna.“

Elena stratila na chvíľu reč. Ale keď čašník položil kávu na stôl a odišiel, prehovorila:

„Vďaka. Som neustále sama, nenašla som zatiaľ nikoho s kým by som mohla byť dlhšie. Je fajn takto. A ty taký pekný chlap, čo si sám?“

„Áno, teraz som prišiel z Talianska. O dva alebo tri mesiace mám ísť naspäť, pracujem tam.“

„ To mi chceš povedať, že nikoho nemáš?“

„Mal som, s jednou Taliankou som žil v jednej domácnosti, ale to vieš ako talianska domácnosť, stále sme sa hádali, tak sme sa rozišli. Bola staršia odo mňa, veľa žiarlila na mňa. Teraz som už dlhšie sám, nenašiel som zatiaľ nikoho, kto by ma očaril ako ty teraz. Odkedy som ťa uvidel, myslím len na teba, preletela iskra, nie?“

„Áno, aj ja to tak cítim, nemám čo skrývať, ani dôvod klamať. To isté cítim aj ja.“

Rozprávali sa ešte dlho a keď došlo na otázku, prečo Jakuba vtedy nechcela, Elena priznala, že tušila, že je mladší ako ona.

„A si?“

„Áno, ale myslím si, že na veku nezáleží.“

„Tak mi povedz koľko máš rokov?“

„Nie, potom by som ťa stratil.“

„A ako si istý, že si ma stratil, keď si ma ešte ani nezískal?“

„Prijala si aspoň pozvanie na kávu, nie? Tak si myslím, že niečo tu je.“

Jakub nechcel povedať hneď, že cíti veľkú príťažlivosť k Elene. Vedel, že tak by ho odmietla.

„Prepáč, ale na kávu neprijímam pozvania od každého. Toto sa mi už dávno nestalo, vážne to myslím, teda vôbec.“

Elena sa odmlčala, Jakub ju však jemne chytil za ruku. Chcela ju odtiahnuť, ale nedokázala to. Mlčali a hľadeli si do očí. Po hodnej chvíli obaja naraz chceli niečo povedať.

„Hovor Elena, najprv ty.“

„Nie ty.“

Jakub nechcel protirečiť a tak povedal:

„Pôjdeme niekam zajtra spolu?“

„Áno.“

Ani sa nespýtala kam, dopili a vyšli von.

„Smiem ťa odviesť domov?“

Elena súhlasne prikývla. Prešli ešte kúsok a Jakub ukazuje na svoje auto. Elena nechápavo hľadí na červený kabriolet.

„To je tvoje?“

„Áno, môžeš si sadnúť, je otvorené.“

„Na to auto balíš ženy, že?“

„Nie, kamarát mi ponúkol toto auto, mne sa červená páči, nehľadaj v tom zámer prosím.“

„Dobre, ale aj tak ženy na takéto autá letia.“ - a schuti sa obaja začali smiať.

Elena si sadala ako námesačná. Jakub ju zaviezol domov, nežne ju pobozkal na rozlúčku. Vôbec neprotestovala. Doma chodila ako vo sne. Nestihla sa ani vyzliecť a už počula pípnutie správy v telefóne. Prečítala si ju, kde stálo:

„Elena, stále cítim niečo čo nechcem ešte tak skoro povedať, ale mám ťa stále v hlave, neviem sa na nič sústrediť. Teším sa na zajtra.“

Elena sa už úplne nevedela sústrediť na nič, čo by súviselo s nejakou činnosťou. Ľahla si na chvíľku, prižmúrila oči. Celým telom prebiehali divné pocity.Veď bola dosť stará a mohla vedieť, že Jakub sa chce s ňou milovať.A čo bude ďalej, nevie. Nechce vzťah, ale nechce ani milovanie na jednu noc. Nebola takou ženou, nikdy. Prerušil ju opäť zvuk správy v telefóne. Opäť samé vyznania. Až teraz napísala Elena niečo, aby to nebolo neslušné. Úplne jednoducho, nedala Jakubovi pocítiť,že aj ona myslí stále na neho. Ako tak prešiel deň, nastal večer. Elena sa chystala do postele. Keď poumývala riady v kuchyni, osprchovala sa a ľahla do postele, už jej znovu blikalo svetlo, ktoré upozorňovalo na správu v telefóne. Po prečítaní zaspávala už od únavy a predošlej noci kedy poriadne nespala a od slov vyznaní od Jakuba. Svital deň, slnko už z rána svietilo čo značilo, že bude pekný deň. Elena sa naraňajkovala, umyla a rozmýšľala, prečo sa ešte Jakub neozval. Porobila si doma čo potrebovala, obliekla sa a vyšla von. Otvoriac dvere skoro odpadla. Pred bránou stál červený kabriolet a na bráne visela veľká kytica červených ruží. Jakub vyšiel z auta a čakal pri bráne kým sa Elena spamätá a konečne otvorí bránku. Elena sa nechápavo tvárila.

„To je pre mňa?“

Otvorila bránku, Jakub neodpovedal na otázku, podal jej tú krásnu kyticu a pobozkal.

„Môžeme vyraziť? Nechcel som volať, aby si to náhodou nerozmyslela, prosím...“ - a Jakub hodil na Elenu krásny úsmev.

Samozrejme Elena vôbec nemala v úmysle odmietnuť pozvanie na výlet. Zatiaľ mu neopätovala zo žiadnych z bozkov, ale sadla si do auta. Jakub naštartoval a vyrazili. V aute vládla dobrá atmosféra, mali sa o čom rozprávať. Ich rozhovor zatíchol až keď dorazili ku krásnemu jazeru a Jakub chytil Elenu do náručia. Elenou však v tom momente sa zmietali pocity. Milovanie by bolo krásne s týmto mužom, ale pozná ho sotva dva dni. City boli však silnejšie. Bozkávali sa, Jakub bol veľmi nežný, jeho dotyky rozpaľovali vzrušené telo Eleny. No keď chcel vniknúť do Eleninho rúcha, Elena ho prudko odtiahla a povedala:

„Nie Jakub, prepáč , nie!“

Elena sa milo usmiala a zahrala to do žartu:

„Až keď mi povieš koľko máš rokov.“

Jakub sa teda odtiahol, sadol si a uvažoval. Nebol nahnevaný, vedel, že to dosiahne určite, ale nemal v úmysle zraniť Elenu. Veľmi sa mu páčila, chcel ju a nielen raz.

„Elena, ešte ti nepoviem, potom ma nebudeš chcieť.“

„Dobre, až keď mi to povieš, potom sa uvidí...“ - a obaja sa zasmiali.

Prechádzali sa pri jazere, rozprávali a po vyrovnaní hormónov Jakub pozval Elenu do drahej reštaurácie blízko jazera. Pre Elenu bolo zaujímavé, že Jakub nevybuchol keď ho odmietla a že stále sa majú o čom rozprávať. Až do večera boli spolu. Sledovali spolu západ slnka. Jakub už nenaliehal na Elenu a ona už nemala odvahu aj keď cítila strašné vzrušenie. Deň sa skončil úspešne, Jakub zaviezol Elenu domov. Pár dní sa Jakub neozval a tieto dni pre Elenu boli hroznou mukou. Chcela sa milovať, aj nechcela.Chápala to ako koniec. Keď si už myslela, že keď sa nemilovali, že je koniec, prišla milá správa od Jakuba. Ospravedlňoval sa, že musel niečo osobné riešiť, že jej to potom vysvetlí, aby sa nehnevala a či prijme pozvanie na nejaký výlet. Elena sršala od šťastia a hneď písala, že súhlasí. Ešte v ten deň Jakub ju čakal na dohodnutom mieste a šli sa kúpať. Cestou v aute bola super atmosféra. Dorazili na pekné miesto, vyhliadli si miesto len pre seba tak, aby neboli na očiach iných ľudí na kúpalisku. Elena sa cítila výborne a vôbec nemyslela na vzrušenie, ktoré po celý ten čas pretrvávalo v jej tele. Jakub bol neskutočne milý k Elene, ospravedlnil sa ešte raz a vysvetlil svoje dôvody, že prečo sa neohlásil. Elena sa nehnevala, nemala prečo, nemali vzťah. Prežili pekný deň, veľa sa s Jakubom rozprávali a veľa jej to pomohlo vytvoriť si obraz o ňom. Vyzeral ako ideál. Na večer vyrazili späť. Cestou si Jakub dovolil otázku:

„Chceš?“

Elena rozumela čo tým chce Jakub povedať.

„Áno.“

Jakub ešte chvíľku rozmýšľal kde by mohli byť spolu sami. Napokon uvidel miesto vhodné na romantiku, odstavil tam svoj červený kabriolet. Elena mlčala, aj Jakub. Všetko bolo také, také... Pomaly sadala tma a Jakub tíško prehovoril:

„Zaľúbil som sa do teba, nechcem nič na silu, ak to nechceš. Milujem ťa.“

To Elene vyrazilo dych, nebola nejaká dvadsiatka, ktorá naletí nejakému chlapovi, že sa do nej zaľúbi za dva dni. Vie, že ide len o sex. Tentoraz to Elene bolo jedno, chcela sa milovať.

„Nemusíš ma balamutiť, chcem to...“

A v tom sa Jakub vrhol na Elenu, vášnivo ju objímal, strhával šaty až konečne vnikol do Eleny. Elena slastne vzdychala, bolo to krásne pre oboch. Jakub sa snažil dosiahnuť rozkoš u Eleny a ona to skutočne prežila naplno. Potom nastalo ticho, dlhé ticho, Jakub Elenu neustále jemne hladil, až to vzrušenie opäť vzbĺklo a milovali sa ďalej.Elena prežívala rozkoš akú už dávno nepocítila. Jakub tiež a stále jej šepkal nežne do uška:

„Milujem ťa, milujem ťa...“

Elena nehovorila nič, vychutnával si všetko. Opäť nastalo ticho, ale potom už poprosila Jakuba, aby ju zaviedol domov. Jakub ju ešte vybozkával po celom tele, až potom naštartoval a viezol ju domov. Rozlúčili sa len obyčajným bozkom. Elene to nejako nevadilo. Cítila sa uvoľnene, ale necítila zaľúbenosť. Aj tak toto brala ako milostné dobrodružstvo s človekom, na ktorého si nepamätala celkom dobre, len matne. A stále nevedela, koľko má Jakub rokov. Prišla domov unavená, ľahla si spať. Ešte pred tým zapípala správa. Samé ľúbostné vyznania. Zmohla sa len na odpoveď, aby jej Jakub napísal koľko má rokov.Odpoveď bola jasná, bol o dvanásť rokov mladší. Elena zaspala. Celú noc spala ako zarezaná a ráno sa prebúdzala úplne uvoľnená, nemyslela nato čo sa stalo včera s Jakubom.Ešte nestihla poriadne ani oči otvoriť, zazvonil zvonček. Rozospatá podišla k oknu, aby zistila kto zvoní. Nevidela však nikoho, len niečo sa trblietalo dolu pri bránke. Zišla pomaly dolu a keď podišla k bránke, ostala stáť ako soľný stĺp. Za bránkou bol velikánsky kôš, plný červených ruží, kde sa trblietalo niečo zlaté uprostred. Otvorila bránku, vzala kôš a niesla ho dnu. Celá rozhorúčená dychtivo pozrela čo je to také zlaté. Bolo to veľké zlaté srdce, na zlatej retiazke v pozlátenej škatuľke. A ešte množstvo takých malých zlatých ozdôb. Elena nevedela čo to znamená a keď chcela ísť zavolať Jakubovi, už zvonil jej telefón. Zodvihla.

„Ahoj láska moja jediná, najkrajšia. Chceš si ma vziať?“

Elene tieto slová vyrazili dych. Tak toto nečakala, bola to hlúposť čo práve povedal Jakub. Nakoniec sa zmohla na slovo.

„Nie som tvoja láska, a nevezmem si ťa!“ - vykríkla tak, že Jakub musel dať telefón ďalej od ucha.

„Prečo láska moja?“ - nedal sa odbiť Jakub.

„Lebo sa nepoznáme, mali sme spolu len sex, nič viac.“

„Nemusíš láska zvyšovať hlas. Veď to bolo krásne čo sme spolu zatiaľ prežili a keď sa vezmeme, prežijeme ešte toho veľa...“

„Prepáč Jakub, ja neprijmem to srdce až je zo zlata, nemôžem.“

„Dobre láska, ja ti ho nechám, a keď si to rozmyslíš s tou svadbou, daj mi vedieť.“

„Nikdy si ťa nevezmem. Nikdy! Neviem čo ti to zišlo na rozum, poznáme sa dva dni aj s cestou a robíš hlúposti.“ - už miernejšie povedala Elena.

„Ale ja som sa do teba zamiloval. Elena milujem ťa, ver mi!“

„Nie Jakub, to je hlúposť, si o dosť mladší, užili sme si, chceli sme to obaja a to si mi nechcel stále povedať koľko máš rokov.“

„Nie nechcel, lebo by si ma určite odmietla.“

„Tak potom nehovor, že ma miluješ, a neklam mi. Daj mi prosím pokoj, keď budem chcieť tak sa ti ozvem, teraz to nechaj tak.“

Zrušila telefón. Prezerala si prívesok a vyzeralo to, že všetko je zo zlata, naozaj. Ani si ho nedala na krk, nejako mala zlý pocit z tohto daru. Vzápätí jej chodili každú hodinu správy o vyznaní lásky od Jakuba. Nebrala to už vážne, lebo ten veľký vekový rozdiel pre Elenu je prekážkou, vie že by to nemalo význam. Už nereagovala ani na správy, neodpisovala. Napokon Jakuba to po pár dňoch prešlo a Elena si žila zase svoj život ako pred tým. Sama. V jedno nedeľné ráno ako obyčajne po raňajkách a káve sa rozhodla, že si pôjde zakorčuľovať na kolieskových korčuliach. Už tak dávno nestála na korčuliach, bol to pre Elenu dobrý nápad. Vyrazila a celkom jej to šlo. Práve bola na zákrute, dávala prednosť prichádzajúcemu autu. No nestihla úplne. Korčule ju prestali zrazu poslúchať a spadla. Už len počula škrípanie bŕzd auta, následne si nič nepamätala.Keď sa prebrala, ocitla sa v nemocnici. Lekárka práve bola pri Elene, a od radosti vykríkla:

„Hurá, milá slečna, konečne ste sa zobudili. Už sme sa báli, aby ste neupadli do kómy.“

„Kde som to? Čo sa stalo?“ - nechápavo sa spytovala Elena.

„Mali ste nehodu, ale nič vážne, len ste mali narazenú hlavu, ostatné všetko máte v poriadku.“ - pokúsila sa o žart lekárka.

„Nejako si nič nepamätám.“

„To nevadí, spomeniete si neskôr.“

Elena si pripadala ako stará baba, ktorá si nič nepamätá a ešte k tomu leží na posteli ako bezvládna starena. Zaspala. Keď sa prebudila, našla si svoje veci na stolíku, medzi nimi aj mobil. Bola tam jedna správa od Jakuba. Stálo tam, že jej rozumie a nehnevá sa a ak chce, môžu sa aspoň raz za čas stretávať. Nech sa rozhodne sama, ale bude rád ak sa ešte uvidia. V tej chvíli vôbec nemala chuť rozmýšľať nad nejakým Jakubom, správu vymazala.Skúsila sa pohnúť, celkom sa jej darilo. Skutočne necítila nič čo by ju obmedzovalo v pohybe, takže môže chodiť. Jediné čo zacítila, príšerný tlak v hlave. Tak ju v tom momente rozbolela hlava, že si radšej ľahla späť do postele a za chvíľku zaspala. Chýlilo sa k večeru keď sa prebrala, už tam stála lekárka a dávala jej tabletky. Potom odišla, na večeru čo tam mala položenú nemala chuť. Zrazu pípla správa. Opäť Jakub, tentoraz jej znovu vyznával lásku a prosil ju, aby sa aspoň občas stretli a zašli na kávu, aby mu odpovedala. Elena ležala a až teraz sa zamyslela nad Jakubom. Vcelku bol príjemný, prežila s ním krásne dobrodružstvo, ale ona bola dosť stará, aby mohla s niekým ako je Jakub chodiť a zakladať si na niečom, to určite nepripadalo do úvahy. Nepoznala ho celkom, a tak sa rozhodla, že mu odpíše.

„Milý Jakub, prežili sme pekné chvíle, vďačím zato, ale si pre mňa veľmi mladý. Aj tvoje auto je super, ale ty si nájdeš mladšiu. Áno, niekedy keď bude chuť sa môžeme stretnúť, ahoj, už mi nevypisuj, vďaka. Ak mám vrátiť prívesok, vrátim, ale nič viac.“

Hneď dostala odpoveď, že jej prívesok zo zlatého srdca patrí, navždy je jej. Elena bola rada, že doriešila túto vec. A tešila sa kedy ju pustia z nemocnice. Konečne o tri dni mohla ísť bez problémov domov. Ešte pred odchodom ju kontaktovala polícia, aby sa dostavila keď to bude možné. Elena to chcela mať čo najskôr za sebou, a tak prvé kroky smerovali na políciu. Policajtka ktorá ju prijala, vyzerala prísne až sa naplašila keď ju uvidela, dokonca aj tak rozprávala prísne, že jej naháňala strach. Začal výsluch, Elena si len málo pamätala. Keď si myslela, že už pôjde domov, zrazu ju policajtka poprosila aby ešte počkala, lebo prišiel vodič auta, ktorý ju zrazil. Bola nahnevaná sama na seba, radšej mala ísť domov a potom na druhý deň prísť. Dlhú chvíľu jej spríjemňoval celkom sympatický policajt. Doniesol jej kávu. Elena však už bola unavená, chcela ísť preč. Konečne prišla policajtka a vysvetlila jej, že vodič čo spôsobil nehodu je ochotný jej zaplatiť odškodné a ospravedlniť sa. Súhlasila ale poprosila, že až na druhý deň, už musí ísť domov ak smie.Odišla, doma sa osprchovala a ľahla si. Pri posteli bol kôš kde sa vynímalo zlaté srdce. Elena zaspala a spala dosť dlho. Keď sa prebudila slnko už bolo dávno vysoko na oblohe. Cítila sa pod psa, celé telo ju bolelo. Okolo obeda niekto zvoní, pozrela cez okno, bola to neznáma tvár. Pootvorila teda okno a spýtala sa:

„Prosím, prajete si?“

„Vy ste Elena? Dali mi na polícii túto adresu keď ste včera súhlasili.“

Elena si nepamätala, ale asi to tak bolo keď ten neznámy prišiel až sem. Zišla otvoriť, vtedy sa neznámy predstavil.

„Prepáčte mi, veľmi sa ospravedlňujem, nechcel som vám spôsobiť problémy, veľmi ma mrzí čo sa stalo a som nesmierne rád, že sa vám nič horšie nestalo. A ak by ste mali náhodou nejaké problémy, dám vám svoje telefónne číslo a zavolajte mi, pomôžem. A prijmite prosím tento malý darček a túto kyticu červených ruží.“

Elena nemo hľadela na neznámeho, teda už známeho, volal sa Kristián.Toľko sa stalo za posledné dni, že ani nevedela čo sa s ňou deje. Ďalšia krásna kytica ako pred nedávnom jej dal Jakub. Neprítomne prevzala darček, aj kyticu, telefónne číslo, poďakovala a zašla do domu. Viac si nevšímala neznámeho. Doma si sadla na stoličku v kuchyni a pootvorila malú krabičku. Bola v nej retiazka s príveskom v tvare srdca. To bolo neskutočné, druhé srdce od neznámeho muža. Neverila vlastným očiam. Srdce aj retiazka od Jakuba bolo väčšie. Položila krabičku na stôl a vtedy si všimla, že niečo vyčnieva z vnútra. Vytiahla to, bol to kúsok papiera kde stálo, že sa mu nesmierne páči Elena.Elena sa cítila zle. Napínalo ju zvracať, bolela hlava. Musela vyhľadať lekára. Musela podstúpiť ešte nejaké vyšetrenia, ktoré našťastie dopadli dobre. Musí byť v pokoji, veľa oddychovať a brať lieky ešte pár dní. A tak aj Elena urobila. Zatvorila sa doma, vypla telefón a chcela byť čo najskôr v poriadku. Začínalo leto a ona si ho chcela užiť. Leto milovala.Momentálne nemala prácu, ale mala čosi ušetrené a aj tak na jeseň mala nastúpiť do jednej firmy ako sekretárka. Dni ubiehali Elene rýchlo, v podstate veľa prespala.A to jej dodalo silu, po niekoľkých dňoch sa cítila konečne dobre. Zapla telefón, nič nemala len nejaké telefonáty od priateľov. Niektorým zavolala niektorým nie. Vyobliekala sa ako vždy elegantne športovo a po dlhom čase šla do mesta. Ľudia jej pripadali akoby takí iní, urobila si nákup a vracala sa domov. Cestou premýšľala čo dnes podnikne. Už bola skoro pri dome, keď ju zastavilo policajné auto.

„Dobrý deň slečna Elena. Chcem sa len spýtať či bol za vami ten pán čo vám spôsobil nehodu.“

„Áno, áno.“

Elena chcela ísť ďalej, ale policajtka sa nedala, bola sama v aute.

„Nechcete sa porozprávať niekedy?“

Elenu zaskočila otázka, o čom by sa mohla rozprávať s ňou.

„Nie, nemám ten pocit, ďakujem.“

Auto sa pohlo a Elena nechápala čo to bolo za otázku. Horšie sa stalo o niekoľko dní nato. Policajtka prišla k nej domov, zazvonila a keď Elena otvorila okno a spýtala sa čo chce, opäť sa jej spýtala, že sa chce uistiť, či sa nechce rozprávať s ňou. Elenu to rozčúlilo, asi jej dochádzalo, že tá ženská je asi orientovaná na ženy. Nevedela ako sa jej má slušne zbaviť. Napokon jej odpovedala.

„Ďakujem, keď vás budem potrebovať, ozvem sa vám,v poriadku?“

„Dobre, budem čakať.“ - takáto bola odpoveď.

Elene to pripadalo ako zlý vtip, takéto veci predsa polícia nerobí. Keďže bola otrávená touto udalosťou, rozhodla sa, že už nikam dnes nepôjde. Čo to porobila si doma a tešila sa na ďalší deň, len aby slnko svietilo. Vyspala sa do sýta a po raňajkách vyrazila na kúpalisko. Zavolala cestou kamarátke Evite a dohodli sa, že Evita príde za ňou a na kúpalisku si užijú pekný deň. Elena sa vyzliekla do plaviek, rozprestrela deku, ľahla si a čakala na Evitu.Po pár minútach Evita dorazila a už v plávkach obe baby leňošili na deke. Zrazu sa im obom zazdalo, že zašlo slnko. Keď nadvihli hlavu obe, uvideli pred sebou krásneho chlapa. Svalnatá postava, dlhé kučeravé vlasy, nádherne opálený stál nad nimi a obzeral si ich. Odvahu nabrala Evita.

„Môžete prosím vás odísť? Cloníte nám, vďaka.“

„Prepáčte, ale zaujali ste ma veľmi, pekné ženské. Smiem vás pozvať neskôr na nejaký drink k baru?“

„Nie!“ - rázne odvetila Elena a ani nenadvihla hlavu.

Už nemala chuť sa zapodievať s mužskými, veď v poslednej dobe toho mala dosť. Chcela oddychovať, nie flirtovať s mužmi. Bola rada, že Evita prišla a nie je sama.

„Ale, Elena prečo nie?“ - trochu podráždene zareagovala Evita.

„Ja súhlasím s pozvaním, aj Elena si to určite rozmyslí.“-dodala napokon.

Krásavec odišiel a Elena rozhorčene vraví Evite.

„Prečo si ma oslovila menom, to nepotrebujem aby každý vedel ako sa volám, uvidíš potom sa ho nezbavíme.“

„Elena, nebuď detinská, o nič nejde.“

„Veď vieš čo sa mi za posledné dni stalo.“

„Viem, ale žijeme ďalej, nie?“

„To áno, ale ja spomaľujem.“

„Fajn ako chceš.“

Evita bola najlepšia priateľka Eleny, len raz Elenu sklamala, ale to bolo kvôli chlapovi a povedali si, že za nejakého chlapa sa nebudú hnevať, vysvetlili si všetko. Priateľstvo je založené na dôvere a ich priateľstvo je skutočné. Elena si šla zaplávať, zatiaľ čo Evita ostala ležať na deke. Skočila do vody a plávala, cítila sa výborne. Keď doplávala zistila, že sa na ňu pozerajú nejakí chalani. Vyšla z vody a jeden z nich ju oslovil.

„Ahoj, som Michal, výborne plávaš. Nejdeš si zahrať volejbal?“

Elenu to zaskočilo, ale chuť zahrať si volejbal bola silnejšia ako uslintané pohľady chalanov.

„Dobre, zahrám si.“

Spolu s chalanmi šli na ihrisko, kde bola v hre iba s jedinou babou. Neprekážalo jej to, cítila, že určite ju bude chcieť nejaký chalan zbaliť. Ale volejbal už dávno nehrala. Každý sa divil ako jej to neskutočne skvele ide, perfektne smečovala, vychytila skoro všetky divoké lopty, jednoducho super hráčka, okrem toho, že Elena super vyzerala. Po skončení hry ju zastavil na odchode Michal.

„Prepáč, môžem ťa pozvať na niečo?“

„To je načo?“ - zasmiala sa Elena.

„Asi teda nie, ale ak budeš chcieť, stačí ak sa milo na mňa usmeješ a ja budem vedieť, že môžem prísť za tebou.“

Michal odišiel a Elena zostala prekvapená. Vôbec ju neprehováral, naopak zobral to spiatočkou. Vrátila sa na deku, ale Evita tam už nebola. Zablúdila očami k baru a samozrejme uvidela ju ako sa chichúňa s krásavcom. Bolo jej jasné, že sa dobre zabáva. A tak sa Elena rozvalila na deke, zatvorila oči a oddychovala. Keď sa jej už zdalo, že Evita je nejako príliš dlho preč, nadvihla hlavu a hľadala ju. No nevidela Evitu, postavila sa a šla ju hľadať. Keď však ani po dlhšej dobe ju nenašla, naplašila sa. Evita by jej určite povedala, kam ide. Sadla si na lavičku a ani nepostrehla, že hneď vedľa sedí Michal, taká bola pohrúžená do myšlienok na Evitu.

„Koho hľadáš?“ - vyrušil Elenu z myšlienok chlapský hlas.

Otočila hlavu, nemo hľadela na Michala. Nevedela či mu má niečo povedať, nemala chuť sa baviť s chlapmi. Zrazu ju zo zadu niekto pošteklil. Bola to Evita.