DOMINIKA KURCINOVÁ

AKO SA DOSTAŤ DO NEBA (ukážka)

Grafická a technická spolupráca: Múdra Helena, Fujas Štefan

Edícia: MEA 2000 o. z.– Mladá Éra Autorov nového tisícročia

Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0161-5

Predslov

Minie Jeffersonová je úplne normálne dievča. Až kým sa jej do života nezapletie úplne neznáma žena menom Cassidy a neobráti jej život naruby. Budú jej priatelia veriť, že za všetko, čo sa deje, môže práve ona? Minie ani netuší, čo v skutočnosti je jej rodina a ona sama, a to jej tiež miernejšie skomplikuje život. A čo stará láska?

(autorka)

1. kapitola

„Izba tristodeväť, Minie. A švihom!“ - zavelila Agnes a mne nezostávalo nič iné, len sa tam pobrať.

A na prípadných okoloidúcich sa usmiať. Ach, kiežby som nemusela nosiť túto otrasnú rovnošatu, či ako to nazvať. Je to takej príšernej, bordovej farby. Najradšej by som to zo seba strhla a dala si pohodlné džínsy, k ním tričko všelijakej farby a hneď by sa mi pracovalo lepšie. Teraz musím ešte dávať pozor na to, aby som mala kravatu (áno, aj tú mám ja povinnú, neviem prečo) rovno, aby som nemala dokrčené veci, ktoré mám na sebe, aby som nebola ufúľaná a tak ďalej. Najhoršie na tom je ale to, že tieto slová musím od Agnes počúvať každý druhý deň.Ja predsa nemôžem za to, že pár ľudí si to nemôže zapamätať.Agnes je naša... povedala by som, že šéfka. Je to Eliotova matka, ale vďačíme jej za brigádu, tu v hoteli Mystery. Neviem, čo by som si bez nej počala. Eliot je môj priateľ, ktorého milujem. Peniaze potrebujem stále a rýchlo sa bohužiaľ míňajú. A keďže mi moji skvelí rodičia odmietajú dávať vreckové (ktoré vždy padlo po prvých dňoch), rozhodla som sa, že si začnem privyrábať, aby som ich presvedčila o tom, že som schopná neminúť peniaze hneď, ako ich dostanem na ruku. Myslím, že zatiaľ sa mi to úspešne darí.Zamierila som ku schodom. Izby tu sú rozdelené presne po stovke. Len na prízemí nie je nič! Chcela by som stretnúť tých architektov, keď navrhovali túto stavbu. Na prízemí sú rôzne sklady, jedáleň... och, jedáleň je aj na druhom poschodí!Kiež by tu boli pohyblivé schody, pretože tie by sa tu fakt zišli. A potom, že prečo Agnes tak bolia nohy. Len my sa nesmieme sťažovať...Budova má celkovo štyri poschodia. Najvyššie tvorí vlastne terasa s barom, slnečníkmi a ležadlami. Bar je presne v strede, odkiaľ vedú aj schody a jediný únikový východ z posledného poschodia. Pamätám si, ako sme tam tajne chodievali, prezlečení za rôznych hostí. Mali sme oblečené kabáty a vysoké čižmy alebo veľké topánky. No, nie vždy sa nám to s priateľmi podarilo. Ale to už bolo dávno, vtedy sme o práci v hoteli mohli len snívať.Tretie poschodie je známe mágiou. Dobre, aj mne to príde smiešne, ale niečo na tom je pravdy. Jedna strana chodby je namaľovaná na tmavomodro, tá druhá je biela. Strop je fialovej farby. Svetlá tu svietia na červeno. No tak prečo sa to asi pomenovalo mágia, že? Ja by som to nazvala poschodie bláznov.Dvere s číslom tristodeväť boli medzi tými, ktoré boli bližšie k schodišťu. Je pravda, že tu sú dve schodištia, ale kto by vedel o tom, že služba má aj vlastné schody? Ha, nikto! Priblížila som sa k tým dverám. Z izby bol počuť šuchot a divné zvuky. Žeby hostia ešte neodišli? Ale veď sa zastavili u Agnes, keď odchádzali. Videla som to na vlastné oči. Tak prečo by bol teraz niekto v tej izbe?Môj mozog mi dával jasne najavo, že je najvyšší čas zdrhnúť, ale keďže ma to do tej izby neskutočne ťahalo (alebo som len nechcela dostať vynadané od Agnes?), rozhodla som sa nevziať nohy na plecia. Nie som predsa taký zbabelec, aby som hneď ušla. Najskôr sa presvedčím, či tam náhodou niekto nie je, a potom sa uvidí.Zatajila som dych a načúvala zvukom. Boli zvláštne, akoby niekto niečo rezal, ťahal, utieral, škrabal...Zastrčila som kľúč do kľúčovej dierky, no zvuky neprestali, len akoby sa vzdialili. V mysli sa mi začal vybavovať obraz toho, ako tam niekto niekoho brutálne zavraždil a ja som svedok. Že potom ma bude prenasledovať po celom hoteli, len aby ma mohol zabiť. A nielen po hoteli, ale aj celý môj život, až kým neprestanem dýchať.Zasmiala som sa, ale len preto, že som chcela na to prestať myslieť. Predsa to sa stáva len vo filmoch, či nie? Nie... asi... len vo filmoch! Môjmu myšlienkovému pochodu by neporozumeli ani najuznávanejší psychiatri na svete. Som proste jedinečná.Otočila som kľúčikom. Dvere sa zrazu samé otvorili.

„Niekto tu je! Niekto tu je. Naozaj tu niekto je, inak by dvere neboli otvorené!“ - prebehlo mi mysľou.

Potichu som tam vošla a rozhliadla sa okolo seba. Všetko bolo na svojom mieste.Ibaže... niečo sa pohlo naľavo odo mňa! Zaregistrovala som tieň, blížil sa ku mne. Cítila som, ako mi v žilách pulzuje krv. Adrenalín?! Srdce sa mi rozbúchalo ešte viac. Zatajila som dych.

„Bu!“ - povedal niekto.

Chcela som vykríknuť, no v tom som zbadala tvár dotyčného.

„Preboha, Riley!“ - zjačala som a chytila sa za hruď.

Srdce mi začalo tĺcť tak rýchlo, že som sa bála, či nechce zdrhnúť. Začala sa mi točiť hlava.

„Takmer som tu odpadla! Čo tu strašíš?!“

„Nie ja sa flákam! Hej, o omdletí radšej neuvažuj. Vieš čo by to znamenalo? Bože, veď to by bola totálna pohroma. Mohla by som chytiť hysterický záchvat, musela by som vybehnúť na chodbu a vykrikovať o pomoc. Potom by iste nasledovalo zúfalé prosenie o pomoc. To je vlastne to isté, ale nevadí. Dôležité je, že by tobolo úplne trápne. Vieme svoje, však, Min? Ďalej by som na niekoho musela použiť svoje psie oči, aby som ťa dostala na recepciu. Tam by s najväčšou pravdepodobnosťou sedela Agnes. Keď by ťa zbadala, chytila by infarkt. Iste by sa musela volať záchranka. Zlatko, pamätáš si poslednú návštevu v nemocnici? Nie je to nič príjemné, keď ťa tam vyšetruje tona doktorov, ktorí ani netušia, čo ti vlastne je! Ó, keď sme pri omdlievaní, tak omdlieť môžeš len z tej omamnej vône čistiacich prostriedkov.“ - prstami si stlačila nos, aby nič necítila a dýchala ústami.

„Vidíš, takto sa to dá liečiť. Nech sa nečudujú, že im sluhovia odchádzajú!“ - zasmiala sa.

„Si príliš ukecaná. Počuj, Ri, čo tu vlastne stváraš? Dnes som túto izbu mala mať na starosti ja. A vlastne celé poschodie!“ - naštvane som si dala ruky v bok a zazerala na ňu.

Nemám rada, ak niekto robí prácu, ktorú som mala robiť práve ja.

„Nemala som čo robiť?“ - mykla plecami a položila handru na stolík.

„Keď sme už pri nič nerobení, kde si bola dnes? Čakala som ťa na angličtine, ale teba nikde. Na obede sme ťa s Eliotom taktiež čakali, no ty si sa nedostavila.“ - vyčítavo som sa na ňu pozrela a čakala normálne vysvetlenie.

„Nemusíš vedieť všetko!“

„Riley, mne to povedať môžeš, som predsa tvoja priateľka.“

Čo také môže predo mnou tajiť? Možno to nie je nič dôležité.

„Priateľka, nepriateľka... je to môj osobný život!“ - pozrela na mňa a dodala:

„Fajn, bolo mi zle!“ - zasmiala sa.

„To je všetko?!“ - prekvapene som sa na ňu pozrela.

Isteže, Riley dokáže urobiť aj z komára somára.

„Čakala si nejakú šťavnatú klebetu? Tak to ťa musím sklamať. Celý ten čas som sa kamarátila s WC. Nebolo mi najlepšie a bola som úplne bledá. Fuj! A ty čo? Kde si doteraz trčala? To bude zaujímavejšie, však?“

„Ale prosím ťa! Mama mi volala ešte do školy, že nestíha ísť po brata Rogera k starým rodičom, tak ma tým poverila. No a ako to u nich býva, celý ten čas sa ma pýtali na to, ako sa mám, čo som dnes robila, ako to ide v škole... Dali mi jesť a neverila by si, aká bola tá hubová polievka výborná! A to je asi všetko.“

„Min, nehovor o jedle. Som rada, že vodu, ktorú som pila pred dvoma hodinami, sa mi podarilo udržať v žalúdku.“

Prisahám, že z Riley by bola vynikajúca herečka. Ruku si dala na čelo a robila sa, že jej je zle, že omdlieva.

„Dobre, dobre. Zmena témy. Keď si sa nudila, prečo ti Agnes nedala inú prácu?“ - spýtala som sa.

Hodila po mne handru a odvrkla:

„Pretože Eliot si vzal moju izbu! Čo som sa mala potulovať po hoteli? Veď vieš, že keby ma tu našiel pán Newton, bola by som mŕtva. Min, už to tu je éňo-ňuňo, takže môžeme ísť. Agnes nás možno poverí jedálňou. Veď vieš, tam sa tak fajn špehuje!“ - zasnene sa usmiala.

„Špehovať? Ty si sa úplne pomiatla, Riley? Tentoraz žiadne flákanie. Vedela si o tom, že ak si tento týždeň zmákneme, pán Newton nám dá na starosti pomáhanie v kuchyni? A tam pracuje Eliot!“ - zapišťala som, potiahla ju za rukáv a ťahala von.

Už dlhšie som chcela pracovať pri Eliotovi, aby sme spolu boli čo najdlhšie.

„Ak sa tak stane, špehovať budeš môcť každý deň.“ - zamkla som, kľúče hodila do vrecka. Uistila som sa, že sa mi kľúče nezachytili o látku a vykročila.

„Zadrž, Minie! Viem, že si si s Eliotom padla do očka. Ale mysli aj na tvoju kamarátku, ktorá bude trpieť, ak všetok čas budeš venovať len jemu. Dobre, priznám, že Eliot je krásny a sexi. Bože, kiežby som mala chalana ako je on. Tie krásne čierne vlasy, modré oči, ktorými ťa doslova vyzlieka...“ - zachichotala sa.

„Riley!“ - okríka som ju a štuchla ju lakťom.

„Už buď ticho!“ - uškerila sa.

„Vieš, o kom snívam ja? Sebastian... ten úchvatný čašník, ktorý tu pracuje.“

„No... nie je trošku pristarý na to, aby bol tvoj priateľ? Však... na to, že ty máš len šestnásť a on takmer dvadsaťpäť, Riley. Nič proti, ale...“ -chcela som namietať, no prerušila ma.

„Ale asi to zostane len mojim tajným snom. Fakt ti závidím Eliota, je taký sexi a milý, že to nie je možné, že sa taký exemplár na zemi vôbec našiel!“

Na tom som sa musela zasmiať.Eliot je naozaj jediný svojho druhu. Zbehli sme po schodoch, ktoré boli dosť úzke. Však kto by čakal, že personál bude mať tie prepychové a široké s okrasnými vyrezávanými vzormi? Vyšli sme pri hlavnom sklade a zamierili k Agnes. Keďže by sme nemali mať už na práci nič, mohla by nás poslať do kuchyne na druhom poschodí, kde je aj Eliot. Dúfajme, že nás konečne postretne šťastie.

„Viem, že zas snívaš o svojom modrookom a čiernovlasom princovi menom Eliot.Vidím ti na očiach, že myšlienkami blúdiš okolo neho.“ - rukou zamávala okolo mojej hlavy akoby chcela tie myšlienky odviať.

Aby toho nebolo málo, tak ešte fúkla. Prižmúrila som oči a zamračila sa na ňu. Blázon.

„Riley, sklapni!“ - zasyčala som.

„Ozaj, videla si už Cassidy Lloydovú? Trošku som sa hrabala Agnes v záznamoch a...“ - Riley zmenila tému.

Jasné, toto bola jej špecialita, hrabať sa vo veciach a strkať nos tam, kde nemá.

„Kto to je?“

„Musíš ju vidieť! Vyzerá úplne úžasne. Proste ako filmová hviezda. Vlastne... internet tu funguje, takže som sa na chvíľu zašila v internetovej miestnosti, kde som zistila, že si zahrala v nejakých filmoch. Síce si už nepamätám akých, ale je hlavné, že je aj herečka.“

„Riley, mala by si s tými informáciami prestať, nemyslíš?“

„Sme tu len na to, aby sme si splnili robotu a pre to, aby nám šéfici dali peniažky. A zábavy nikdy nie je dosť, Minie!“ - zasmiala sa.

„Nie si normálna, Riley. Buď si niečo pila, alebo som ti práve diagnostikovala novú chorobu, zvanú nadmerná ukecanosť a príšerná zvedavosť, neviem, ako sa to dá liečiť. Ale veľmi rada by som zavolala niekoho v bielych plášťoch...“

„Dosť, zlatko. Aj ja ťa mám rada. Aha, tam je Agnes. Ak chceš, choď vybaviť tú jedáleň na druhom, som hladná.“ - tentoraz mi tú handru z rúk vytrhla a sotila do mňa smerom k recepčnému pultu.

„Nezabudni pripomenúť, že tristo deviatka je uprataná.“

Prikývla som, že chápem a rozbehla sa za Agnes.Už len dúfať, že čoskoro uvidím môjho Eliota!

2. kapitola

„Oh, Min, som rada, že si tu. V jedálni potrebujú pomoc.“ - vzdychla si Agnes.

„Eliot by chcel toho postíhať veľmi veľa za ten čas, čo tu je. Nevie pochopiť, že má byť len v kuchyni.“ - Agnes sa usmiala a prehodila jednu kopu papierov na druhú.

„Musí pochopiť, že nemôže byť zároveň na dvoch miestach.“

„V jedálni a kuchyni na druhom?“ - hádala som, no iste sa nemýlila.

Eliot predsa pracuje tam.

„Áno, a prosím, vezmi so sebou aj Riley.“ -požiadala ma.

„Isteže.“ - odvetila som a oplatila jej úsmev.

Riley bude teda doslova nadšená, že pôjdeme práve do jedálne.Ešte stále stála pri hlavnom sklade a smiala sa na niečom. Buď jej totálne preskočilo, alebo sa tak v najbližšej dobe chystá.

„Tak? Čo povedala Agnes?“ - vyzvedala.

Usmiala som sa a povedala:

„Jedáleň na druhom, zlatíčko.“

Vyvalila na mňa oči.

„Niečo si vyjasníme hneď a zaraz. Žiadne zlatíčko, dobre? Nie aspoň najbližšie dve hodiny. Sebastian má práve teraz službu.“ - vzdychla a pozrela sa na strop.

Drgla som do nej, aby sa prebudila so svojho krásneho sna. Toto trvá už najmenej tri mesiace.

„Po službe si zas moje zlatíčko, platí?!“ -overovala som si.

„Len preto, že si odo mňa o rok staršia, nemusím znášať tú príšernú prezývku. Prosím ťa Min, prosím...“

„Fajn.“ - prevrátila som očami.

Pobrali sme sa na druhé poschodie. Samozrejme, kým sme vytrčili päty z chodby, Riley sa potrebovala upraviť. Nehovorím, že ja som nezastala pred zrkadlom, nech si skontrolujem svoj výraz, ale ona tam stála minimálne tri krát dlhšie ako ja. Poznám ju dosť dlho na to, aby som vedela, že toto nerobieva. Samozrejme, kvôli chalanom sú dievčatá schopné všelijakých vecí. Nehovoriac o tom, že u Riley je toto... nie tak často viditeľné, zastavuje sa mi pri tom pracovná činnosť mozgu. Viem, že pred zrkadlom je len vtedy, ak je to naozaj nevyhnutné. Nuž, tá situácia práve nastala! Och, tí chalani.Do kuchyne sme vošli zadným vchodom. Pre nás to bol vlastne aj hlavný vchod, keďže dverám, ktoré používali hostia, sme sa museli vyhýbať.Všimla som si Eliota. Stál pri jednom veľkom hrnci a vedľa neho niečo krájal. Potichu som sa za ním vybrala, Riley šla opačným smerom. Chvalabohu! Potichu som k nemu pristúpila a zatajila dych. Pre istotu som si ešte zahryzla do pery, aby som sa nezačala smiať. Stúpila som si na špičky s natiahla sa k nemu. Rukami som mu zakryla oči.

„Hej!“ - skríkol so smiechom, chytil ma za ruky a otočil sa.

Tak som ho teraz objímala a jeho tvár bola hneď pri tej mojej. Pozerala som sa mu riamo do jeho nádherných očí.

„Aha, koho to tu máme!“ - a usmial sa.

Zľahka mi chytil tvár do rúk a pozrel sa mi do očí.

„Ako to, že ste tu? Nemali by ste mať na starosti iné veci?“

„Nie, za to, že sme tu, vďačíme tvojej matke. Vraj nestíhate.“

„Nestíhame...“ - zopakoval.

„Ako by som sa mohol sústrediť na prácu, keď neustále musím myslieť na teba, miláčik.“ - šepol.

Pocítila som, že mi prstom prechádza po líci, pokračuje po brade a nakoniec zastal na perách. Tie dotyky spôsobili to, že som k nemu podišla bližšie a tuhšie ho objala. Znova som si stala na špičky a prosebne sa na neho pozrela. Povzdychol si a sklonil hlavu. Očami mi blúdil po tvári, až pohľadom zastal na mojich perách. Na malú chvíľu ma pobozkal. Ale bolo to dosť na to, aby som sa jemne zachvela. Teraz som sa len oňho oprela a vychutnávala si jeho prítomnosť.

„Ehm, ehm.“ - odkašľal si niekto.

Ani som nemusela hádať, kto to je.

„Riley!“ - povedali sme obaja a otočili sa smerom, kde stála.

Mala ruky vbok a keby mohla, tak jej pohľad by iste vraždil. Bola opretá o chladničku, nohy prekrížené.

„Prepáčte, že ruším tieto veľmi romantické chvíľky, ale Eliot, musím si od teba na chvíľu požičať Minie. Vrátim v neporušenom stave, sľubujem!“ - vyhŕklo z nej.

Pozrela som sa na Eliota.

„Aj tak musím dokončiť toto jedlo. Takže... nech sa Min rozhodne sama. Buď mi pomôže, alebo pôjde s tebou.“ - ešte stále sa na mňa pozeral a žmurkol na mňa.

Mne sa nikde nechcelo, najradšej by som pri ňom zostala až do konca služby.

„Och Min, nezabudni na VSČ!“ - pripomenula mi, no ja som nemala šajnu, o čom točí.

No, toto je typická Riley.

„VSČ?“ - nechápavo som sa na ňu pozrela.

„To budú hádam nejaké babské veci, čo? Alebo reči? Či som sa tentoraz sekol?“ - hádal Eliot.

„Nie, nesekol si sa, Eliot.“ - Riley nesúhlasne pokrútila hlavou.

„No, rozhodni sa už konečne!“

Naozaj som tu chcela zostať a pomôcť Eliotovi. I keď by som ho možno viac rozptyľovala, ako mu pomohla. Ale ísť s Ri, to by bolo teda niečo! Ísť s ňou, neisť?Ak zas spustí svoj dlhočizný monológ o hocikom v okolí, tak prisahám, že ju priškrtím! Niekedy je dosť ťažké vnímať ju a na každú blbosť odpovedať aspoň jednoslabičným slovom.

„Eliot, obávam sa, že to tu budeš musieť dovariť sám.“ - uškrnula sa na neho Riley, keď sa na mňa pozrela.

„Idem radšej s ňou. Vieš, že by nás aj tak stále otravovala a Morgan tu aj tak nie je! Takže som jediná.“

Morgan je ďalšia, ktorá tu pracuje. Je to vlastne moja teta.

„Hej, naozaj by bolo dobré, keby sme si pohli. VSČ čaká.“

„Potom mi povedz, že kto to je, alebo bude, dobre?“ - šepol mi tak potichu, aby to Riley nemohla počuť.

Prikývla som a vybrala sa za ňou. Ešte som sa stihla otočiť a poslať Eliotovi vzdušný bozk.Kráčali sme okolo viacerých chladničiek a mrazničiek. Nasledoval zástup umývačiek riadu a dlhého drezu. Drez bol vlastne uložený medzi pecami a mrazničkami, a tak zapĺňal obrovský priestor medzi nimi. Riley ma viedla ešte aj za stenu, ktorá oddeľovala kuchyňu od jedálne. Podišla k jednej zo skriniek, otvorila ju a kľakla si k nej, aby našla to, čo pravdepodobne potrebovala.

„Tu máš!“ - hodila mi kuchársku čiapku a nejaký biely plášť, alebo ako to nazvať.

„Asi by som mala poprosiť kráľovnú Minie, aby si to obliekla, však?“

„Riley, čo máš za lubom? A čo znamenalo to VSČ?“

„Veľmi sexi čašník. Neboj sa nič, čo by sa mi nepáčilo!“ - odvetila.

Vyvalila som na ňu oči a začala ľutovať, že som nezostala pri Eliotovi.Na sto percent tam je Sebastian, a to sa nezaobíde bez tichého vyznávania lásky a opisu jeho prenádhernej tváre.

„No tak, obleč sa.“

Radšej som ju poslúchla a obliekla si to. Hneď ako som to mala na sebe, potiahla ma za ruku, otvorila dvere a vyšla k pultu, na ktorom bolo jedlo pre hostí. Rôzne šaláty, druhy syra, šunky, papriky... skratka všetko možné! Hneď som zbadala aj Sebastiana. Stál presne v strede a sledoval jedáleň. V rukách za chrbtom držal podnos, pripravený kedykoľvek vyraziť k jednému zo stolov.Riley vzdychla a celého si ho premeriavala.

„No nie je to kus chlapa?!“

„Hej je, ale je trošku pristarý, nie?“

„Buď ticho a...“

Sebastian sa na nás pozrel. Úplne som cítila ako Ri stuhla a snažila sa naňho usmiať. Ale hneď sa odvrátila a vážne na mňa pozrela.Tým mi dala najavo, že Sebastian vie, že sme tu. Musí byť v siedmom nebi.

„Všimla si si, že v jedálni je Cassidy Lloydová?!“ - spýtala sa ma pošepky.

„Áno.“

„Sebastian na ňu hľadel akosi... pridlho, nezdalo sa ti? Ale veď ona je len obyčajný hosť ako ktokoľvek iný, tak prečo by ho zaujímala nejaká taká ženská?!“ - rozčuľovala sa.

Nuž, Riley je žiarlivá, to sme zistili už veľmi dávno. Niet divu, že ju to vytočilo.

„Riley, upokoj sa. Však čo by ona zmohla? Jedna filmová hviezda...“

„No veď práve! Pozri sa na jej úžasné, rovné, dokonalé hnedé vlasy. Ach, kiežby som ich mala také isté. A tie oči, ktoré sú desaťnásobne tmavšie než tie moje, a predsa sú úchvatné a nie príliš čierne! Sú tmavomodré a také magické. A tie jej červené, plné pery. Och, Min...“

„Sklapni, Riley!“ - okríkla som ju.

„Vážne by si mala prestať, ak niekomu, kto nás počuje, nechceš znechutiť jedlo.“ - ozval sa za nami Eliot.

Už druhýkrát za deň ma niekto vystrašil.

„Bu!“

„Čo máte všetci s tým bu?“ - otočila som sa a zbadala jeho totálne nechápavý výraz.

„Asi by bolo dobré pripomenúť, že skôr ako sme sa tu s Min zjavili, prežila jeden veľký šok. Bola som v izbe a ona otvorila dvere. Ja som sa len pozdravila slovom bu a ona zjačala. To je všetko, však, Minie?“

Eliot sa len uškrnul, no ja som nad tým len nesúhlasne pokrútila hlavou.

„Nebolo to od teba bohvieaké super, Ri!“ -pripomenula som jej.

„Teda nie pre mňa. Vieš, ako som sa zľakla?“

„Ale ja som sa bavila.“ - namietla.

„Fajn, to by stačilo. Keď je už reč o Cassidy, pozrite sa k jej stolu, prosím.“ - prerušil nás Eliot a hlavou kývol smerom, ktorým sedela.

Riley sa v momente otočila, no ja som sa stále pozerala do tváre Eliota. Pozeral sa tiež tým smerom, no niečo na jeho výraze bolo zvláštne. Donútila som sa obzrieť. Zbadala som Cassidy ako sa zvodne usmieva na Sebastiana. On jej bral zo stola tanier a pohár s fľašou vína, ktorú tam iste priniesol práve on pred malou chvíľou. Cassidy mu naznačila, aby sa k nej sklonil. Jasne som badala, že mu niečo šepká.

„Prečo sa s ním baví?“ - zasyčala Riley.

„Hej, Sebastian vie čo robí. Určite by si nezačal nič s hosťom, to mi ver.“

„No... keď to tak vieš, tak asi sa poznáte. Mohol by si mi od neho vypýtať podpis a telefónne číslo? Ďakujem!“ - poznamenala.

Znelo to dosť naštvane. Sebastian sa už vracal späť. Prešiel okolo dlhého stola s nápojmi a cereáliami od výmyslu sveta. Riley odišla späť do kuchyne, no ja som tam ostala, pretože Sebastiana iste dosť rozhodilo to, čo mu povedala.

„Čo ti vravela?!“ - chcela som sa to spýtať ja, ale El ma predbehol.

Nesúhlasne pokrútil hlavou a mykol plecom. „Znelo to ako – Gratias. Redibo post te. Naozaj netuším, čo to znamená.“

„A v akom to je vlastne jazyku?“

„Nikdy som nič také nepočul.“ - odvetil Sebastian.

„A ani v tom jazyku. Tu máš prosím, umy to!“ -podal Eliotovi tácku a usmial sa.

„Neznelo to gratias ako ďakujem, neviem, ale mne to veľmi pripomína to slovo.“ - ozvala som sa a spýtavo sa na nich pozrela.

„Och, kde je Riley. Možno, že sa stane náhoda, osvieti ju a bude vedieť, čo to znamená?“ -navrhla som.

„Nie, pochybujem, že to ona bude vedieť. Nevie ani španielčinu, ledva zvláda angličtinu. Naozaj pochybujem o tom, že to bude vedieť. A čo tvoja matka, Eliot?“

Nesúhlasne zamrmlal a povzdychol si.

„Tak nič.“

„Možno to nebolo nič podstatné!“ - vyhlásila napokon Riley a vytrčila hlavu spoza dverí.

Myslím, že mala pravdu. Nuž, ak to bolo nejaké dôležité, tak sa to čoskoro dozvieme.