KAMILA PINTÉR

Milenka Kráľa-Slnka (ukážka)

Grafická a technická spolupráca: Lábai Emil, Franko Štefan

Edícia: Mladá Éra Autorov nového tisícročia - / MEA 2000 o. z. /

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0170-7

Venovanie

„Venujem všetkým, ktorí majú odvahu meniť svet k obrazu dobra a krásy.“

(autorka)

1. Spoveď starej dámy

SLEČNA DE MORTEMART

KLÁŠTOR ST. MARIE DE SAINTES

V SLUŽBÁCH ANNY RAKÚSKEJ

ŠKOLA KARDINÁLA MAZARINA

MLADÝ KRÁĽ

KRÁĽOVSKÉ ZÁSNUBY

MARKÍZ DE MONTESPAN

LUJZA DE LA VALIÉRE

VYŠETROVANIE

BOSORKA

FOUQUETOV ZLOČIN

NECH ŽIJE KRÁĽ!

VYHNANSTVO

PRINC DE CONDÉ

MOLIÉRE

GRÓF DE PEYRAC

ZMIERENIE

JACQUELINE-FRANÇOISE

OBŽALOBA

NÁVŠTEVA

ČIERNA OMŠA

BISKUP BOSSUET

OKRÚHLY STÔL

HĽADANIE OKRÚHLEHO STOLA

PRINC IBRAHIM

KRÁĽ SLNKO

CÁR PETER A GRÓF GILL

MARKÍZA DE SÉVIGNÉ

IBRAHIMOVA ŽENA

ŠAHRAZÁD

MARGUERITE

2. Petrohrad

KŇAŽNÁ ANASTÁZIA

NOVÉ STRETNUTIE

ROZCHOD

V MOSKVE

SVADBA

CÁR PETER

I. Spoveď starej dámy

Otvorili sa dvere a vošla slúžka.

„Madam, o prijatie prosí jeho milosť pán kardinál …“ -

nestačila to dopovedať a spoza chrbta jej vykročil svižným krokom ohlásený.

„Vitajte Richelieu.“ - usmiala sa stará dáma a odložila vyšívanie.

Postavila sa, aby ho privítala.

„Už som vám aspoň desaťtisíckrát povedal, že sa nevolám Richelieu!“ - ohradil sa hosť.

„Milý priateľ, viem, voláte sa po manželovi vašej matky. Ale prepáčte mi, pre mňa ste boli dlhé roky Richelieu a zostanete ním až kým neumriem. Takže milý Richelieu, čo ste mi priniesli?“ - opýtala sa ho milým veselým hlasom.

Kardinál rezignovane mávol rukou a sadol si do kresla naproti a vzdychol si.

„Už nie je nič, ako bývalo.“

„A čože máte taký sveta bôľ?“ - zasmiala sa.

„Zdá sa mi, že za našich mladých čias …“

„… bolo všetko iné a lepšie.“ - skočila mu s úsmevom do reči.

„Môj milý, časy sa nezmenili, to my sa už na mnohé veci pozeráme ináč. A v našom veku nám zostal čas iba na spomienky …“

„Vy sa už chystáte umrieť?“

„Nuž, aj s tým treba rátať. Posledný týždeň sa mi snívalo s kráľom. Zaujímavé, že v tých snoch ho vidím mladého a krásneho. Vás takisto a seba tiež. Akoby mi tie sny mali pripomenúť, že je čas ohliadnuť sa späť. Pripomína mi to aj moje jedmi a protijedmi zničené telo.“

„Takže my dvaja sa budeme spovedať …“

„Spovedať sa budem ja a vy budete počúvať. Lebo za tie dlhé roky, čo sa poznáme, ste ma nepočúvali nikdy …“

„Ja? Vždy som vás …“

„Richelieu! Nikdy ste ma nepočúvali.“

„Je to práve dnes také nutné?“

„Môj milý, zajtra odchádzam do Bourbon-l'Archambault.“

Stará pani si oprela hlavu o operadlo kresla a jej myšlienky sa vrátili o štyridsať rokov späť …

Slečna de Mortemart

Do tanečnej sály vošiel muž a za ruku viedol ženu. Vlastne to bolo iba mladé dievča.

„Nicolas, naozaj ma necháš samotnú?“ - opýtala sa so strachom.

„Musím Françoise. Kráľ nemá rád protekciu a preto si ťa musí všimnúť sám.“ - pohladil ju po tvári.

„Neboj sa, si krásna, nebude to dlho trvať a nájde si ťa.“

„Teraz neviem, či mi to nie je viac na škodu.“

„Zabudni na minulosť. Kráľ je ušľachtilý a jemný, nie ako ten … Uvidíš.“

Françoise zostala sama. Stála bokom a prezerala si tancujúce páry. Až vtedy si uvedomila, že sa priateľa neopýtala, ktorý z tých mužov je kráľ. A tak ticho pozorovala prítomných.

„Čo robí taká mladá slečna na kráľovskom dvore?“

Otočila sa za hlasom. Stál tam mladý muž a trošku bezočivo si ju obzeral. Mal kučeravé vlasy dlhé po plecia a tenké fúziky. Oblečením a účesom sa podobal na ostatných šľachticov, no navyše bol pekný a v očiach mu horeli nezbedné veselé plamienky.

„Nechceli by ste sa radšej predstaviť?“ - opýtala sa odmerane.

„Nechcel. Prišli ste za kráľom, alebo iba tak?“

„Čo vás je do toho za kým som prišla. Ako sa na vás pozerám, za vami určite nie!“ - odsekla.

„Viete o tom, že veličenstvu sa páčia mladé, krásne a smelé dámy? Ktovie, možno si vás aj všimne a urobí z vás svoju ďalšiu milenku.“

Françoise sa prudko otočila.

„To si teda pekné veci myslíte o kráľovi! Hanbite sa! Jete jeho chlieb a za chrbtom ho ohovárate! Neprišla som sem, aby som bola jeho milenkou!“

„Aha! A prečo ste sem potom prišli?“ - opýtal sa trošku menej bezočivo.

„Chcela by som sa s ním rozprávať.“

„A o čom?“

„Ste bezočivý! Do tohto vás naozaj nič nie je. Ste vari jeho dôverník, že sa tak pýtate? Choďte si radšej po svojom, lebo si ma kráľ vo vašej prítomnosti nevšimne, a ja čakám na neho!“

„Mohol by som vás ku kráľovi uviesť … ak by ste boli ku mne milá …“

„Akurát vy! Počkám si na neho sama!“

„Ako myslíte, slečna.“

Mladík sa uklonil a odišiel. Dievčina pozorovala prítomných, ale vôbec sa jej nedarilo uvidieť kráľa. Už si myslela, že celé čakanie je zbytočné, keď k nej pristúpil lokaj.

„Slečna, mám vás uviesť do kráľovej pracovne.“

„Mňa? A prečo?“

„Jeho veličenstvo sa chce s vami rozprávať.“

Françoise neodporovala a nasledovala ho. Ktovie, možno Nicolas predsa len niečo kráľovi povedal …Za veľkým pracovným stolom sedel kráľ a niečo písal. Vošla dnu a uklonila sa. Keď sa narovnala, lokaj tam už nebol. Kráľ stál, díval sa z okna a bol ku nej otočený chrbtom.

„Počul som milá slečna, že ste sa chceli rozprávať s kráľom.“ - oslovil ju bez toho, aby na ňu pozrel.

„Áno veličenstvo, to je pravda.“

„Chceli ste ho o niečo požiadať?“ - opýtal sa milo, keď zostala po prvej vete mlčať.

„Je to pravda veličenstvo, ale nie požiadať, skôr poprosiť.“

„To musí byť veľká prosba, keď s ňou idete za kráľom. Alebo sa mýlim?“

„Nie, nemýlite sa. Chcela by som vás poprosiť o službu na dvore.“

„Podľa vášho správania usudzujem, že ste zo šľachtického rodu.“

„Áno pane. Som Françoise, dcéra vojvodu de Mortemart.“

„A akú službu by ste chceli vykonávať?“ - s úsmevom sa opýtal a otočil sa k nej tvárou.

„Ach, to ste boli vy?!“ - začudovane si ho prezerala. „Tak už asi žiadnu …“

Kráľ sa veselo rozosmial a v očiach sa mu znova zablysli veselé plamienky.

„Boli ste taká krásna, keď ste kráľa hájili pred mojimi rečami … A vy si naozaj myslíte, že kráľ nemá milenky?“

„Ak je Francúz …“ - odvetila vyhýbavo.

Zasmial sa.

„Pokiaľ sa pamätám, tak je Francúz. Takže službu … dobre.“ - žmurkol na ňu.

Cúvla. Potom sa spamätala a smelo sa spýtala.

„A akú službu mi môžete ponúknuť?“

„Milá slečna de Mortemart, ste veľmi krásna. Tie vlasy … a oči … Hodia sa k nim tieto ruže, ktoré som pre vás dal priniesť zo záhrady, kým som si zistil vaše meno … Nechceli by ste byť mojou milenkou?“

Françoise sa začervenala, zakryla si tvár podanými ružami a premýšľala. Službu potrebovala, ale …

„Vaše veličenstvo, už som vám povedala, že o takúto službu nestojím. Nemáte radšej niečo iné?“

„Ešte je tu miesto manželky, ak by sa vám to hodilo …“

„Ďakujem, práve som jednému ženíchovi utiekla spred oltára … Miesto manželky ma tiež neláka.“

„To by bolo predsa miesto kráľovnej.“ - začudovane sa na ňu pozrel.

„Kráľovná … nekráľovná … čím vyšší post, tým horší chomút.“

„No dobre, možno sa tu nájde miesto dvornej dámy.“ -usmial sa.

„Môžete mi však povedať, prečo sa za vás neprihovára niekto z rodiny, povedzme otec?“

„V tom zmätku, keď som utekala pred sobášom, som sa ho zabudla opýtať, či by sa za mňa neprihovoril … akosi som na to nemala čas. Ale počula som, že kráľ nemá rád príhovory a protekciu.“ - obrátila reč do protiútoku.

„Nie, to nemám. Ale je tu jeden muž, ktorý by ma prehovoril aj na to, že nie som kráľ.“

„A kto to je?“

„Biskup Richelieu.“

„Kardinál Richelieu? Veď ten už umrel.“

„Kardinál áno, ale jeho syn nie!“

„Ja viem, že žijeme vo Francúzsku … ale syn kardinála … to je snáď trošku priveľa …“

Kráľ sa rozosmial.

„Je to jeho syn, aj keď sa tak nevolá. Ale podoba sa nezaprie. Viete, že ani neviem, či je vôbec kňaz? Ale niekedy má taký oblek na sebe … Ešte aj Mazarin ho poslúcha, a to ho voľakedy učil …“

„Zaujímavé, ešte som ho nestretla.“

„Asi ste v Paríži veľmi krátko. Richelieu je teraz v Ríme. Ale keď sa vráti, určite si nájde on vás. Pokiaľ dobre poznám jeho rodokmeň, aj on je Francúz … Ale to sme nejako odbočili. Kto vás priviedol na dvor?“

„Rodinný priateľ Nicolas. Bývam u neho.“

„Dobre slečna, môžete odísť. Zajtra pred obedom sa na vás opäť teším.“ - kráľ sa uklonil.

Uklonila sa tiež a vyšla na chodbu, kde ju už čakal Nicolas. Odviedol ju späť do tanečnej siene a už ju nenechal samotnú.Prešlo niekoľko dní. Za kráľom prišiel Jozue, mladý Žid. Sťažoval sa kráľovi, že jeho sused lekárnik mu ukradol peniaze. Bol z toho síce súd, ale sudca dal za pravdu lekárnikovi a on musel zlodejovi zaplatiť za urážku a sudcovi súdne trovy.Ľudovít si ho vypočul a dal priviesť lekárnika. Ten tvrdil, že naopak, Žid chce jeho peniaze. Tvrdenie tu stálo proti tvrdeniu, ale dôkazy neboli žiadne. Kráľovi to však vŕtalo v hlave. O pár dní pri prechádzke v záhrade zbadal tri dámy, ktoré sa prechádzali a roztomilo medzi sebou štebotali.

„Ja si myslím, že kráľ dá za pravdu lekárnikovi.“

„Nie, lebo jeho žena je už stará.“

„Ale je to kresťan. A aj parížsky sudca mu dal za pravdu.“

„Ja si myslím, že kráľ dá za pravdu tomu mladému Židovi. Je taký sladký a nevinný.“

„A nemyslíte si milé dámy, že kráľ by si mal zistiť pravdu?“ - ozvala sa tretia, ktorá dovtedy mlčala.

Kráľ spoznal Françoise.

„Pravdu? Pravda sa v tomto prípade nedá zistiť, moja drahá.“

„Možno dá, možno nedá, ale skúsiť sa to môže.“ -oponovala Françoise.

„Ó drahá, prestaňte už s kráľom. Pozrite, tam je ten mladý dôstojník …“ - mladá krásavica sa obrátila chrbtom k Françoise a druhej, rovnako zapýrenej dáme ukázala nenápadne vejárom muža v uniforme.

„Ale drahá, čoskoro bude plukovník, ak ním už nie je … akože sa volá?“

„Henri … Henri de Montespan. Poďte drahá, už je okolo neho dám ako maku. Nakoniec nám ani len ruku nepobozká …“

Obidve dámy rýchlo odbehli. V parku zostala iba Françoise. Zachmúrene sa pozerala na kŕdeľ dám, ktorý sa neustále zväčšoval. Potom sa spamätala a tak prudko sa otočila, že takmer zrazila kráľa. Začudovane zostala stáť, kým jej zišlo na um, aby sa mu uklonila. On sa usmial a poklonu jej opätoval.

„Slečna, prezradili by ste mi akým spôsobom sa dá zistiť pravda?“

„Oh veličenstvo, vy ste nás počuli?“

Znovu sa usmial a pokračoval.

„Tak aký spôsob ste mali na mysli?“

„Vari nepoznáte rozprávku o ukradnutých peniazoch a mäsiarovi?“

„Myslíte tú s horúcou vodou?“

„Presne tú, veď v rozprávkach je veľa pravdy. Čo keby sme to vyskúšali? Ak to nevyjde, nič sa nestane, ak to vyjde, pravda sa ukáže.“

„Dobre, prečo nie, poďme to hneď vyskúšať.“

Kráľ ponúkol Athénaïs rameno a odviedol ju do kuchyne. Tam požiadal o hrniec horúcej vody. Z mešca vytiahol dva zlaté peniaze. Jeden hneď hodil do vody a pozeral sa. Voda zostala čistá. Druhý podal mäsiarovi, ktorý si práve umyl ruky. Napriek tomu sa na povrchu vody objavili mastné oká. Kráľ sa usmial.

„Máme spôsob ako zistiť pravdu. To však už prenecháme sudcom. Odkiaľ poznáte túto rozprávku slečna?“

„Porozprával mi ju starý priateľ, ktorý je rabínom.“

„Rabín?! Vy ste vari Židovka?“

„Nie.“ - usmiala sa.

„Som kresťanka, rovnako ako aj vy a vychovávali ma v kláštore.“

„Môžete mi prezradiť, ako sa môže kresťanka priateliť s rabínom?“

„Môžem. Ale radšej niekde inde.“

Kráľ súhlasil a odviedol ju so sebou do svojej pracovne.

„Stalo sa to vtedy, keď som utiekla ženíchovi. Rodičia ma nútili do sobáša, ale ja som sa nechcela vydávať.U nás je zvykom, že nevesta sa oblieka sama. V dome bol rozruch, všetko sa točilo okolo chystanej hostiny a tak si nevšimli, že som vošla do bratovej izby a obliekla som si jeho šaty. Na hlavu som si dala ešte jeho klobúk, osedlala som si koňa a utiekla som. V Paríži som sa v hostinci prezliekla do ženských šiat a vybrala som sa hľadať môjho priateľa Nicolasa, lebo tomu jedinému som verila.“

„Prečo ste mu verili?“

„Neprišiel na svadbu. Celý čas som čakala, že príde, ale on mi iba poslal dary. Neviem, prečo to urobil. Chodil k nám ešte pred tým, než ma dali na výchovu do kláštora. Keď som sa odtiaľ vrátila, už k nám nechodil. Kde býva, som si pamätala iba matne, a tak som trochu zablúdila. Ako som sa obzerala, zbadala som vo vedľajšej uličke opáta z mužského kláštora. Naľakala som sa a začala som utekať. Vbehla som do prvých otvorených dverí, ktoré som zbadala.“

„Prečo sa bojíte opáta?“

„Serge, tak sa volá, nás totiž učil … V dome, do ktorého som vbehla, býva rabín. Najprv som nevedela kto to je, ale oblečenie mi to prezradilo. Možno aj preto som ho v mene rovnakého Boha, v ktorého veria ako Židia, tak aj kresťania, poprosila o pomoc. Videl, že som vystrašená a tak prikývol. V tom sa pri dverách ozval lomoz. Rabín mi rýchlo prehodil niečo cez hlavu a plecia a posadil ma na stoličku oproti seba, kde mal otvorenú knihu. Len čo to všetko urobil, otvorili sa dvere a dnu vošiel opát a za ním ešte jeden mních."

„Starý, kde je tá žena, čo utekala pred nami?“ – osopili sa na neho.

„Ja o žiadnej žene, ktorá by utekala pred vami, neviem.Je tu iba môj žiak a vy rušíte moje vyučovanie.“ - pokojne im odpovedal.

„Kto si ty, že nás vyhadzuješ?!“

„Ste v dome rabína, páni.“

„A nemal by mať rabín viac žiakov?“ - spýtal sa opát posmešne.

„Rabín si vyberá žiakov sám. Niekedy jedného a niekedy desiatich.“ - pokojne im odpovedal.

Tí dvaja s nevôľou odišli. Rabín ma však ešte dlho nepustil. Vedel, že vonku stále niekto striehne a tak ma naozaj začal vyučovať a jeho vyučovanie bolo veľmi zaujímavé. Zaujalo ma tak, že som ho poprosila, aby v ňom pokračoval aj naďalej. Privolil, ale mal podmienku – musím chodiť k nemu ako muž, lebo ženy neučí a hrozilo by mi aj nebezpečenstvo od opáta. Tak sme sa stali priateľmi.

„Prečo to všetko vlastne urobil?“

„Neviem. Ale môžete sa ho opýtať vy, určite vás prijme.“

„Zaujímavé. Takže vy ma pozývate na dobrodružnú výpravu?“ - spýtal sa s úsmevom.

„Prečo dobrodružnú?“

„Čo keď stretneme opáta? Prečo sa ho bojíte?“

„Kedy pôjdeme k rabínovi?“ - spýtala sa Françoise ako keby nepočula kráľove otázky.

Prvé stretnutie kráľa s rabínom bolo trošku rozpačité. Rabín bol dobrý hostiteľ, ale kráľ sa vôbec nedozvedel, aký vzťah je medzi kresťankou a Židom. A to ho hnevalo najviac. Chcel to zistiť za každú cenu, a preto o niekoľko dní znovu navrhol návštevu u rabína.V meste bola skoro tma. Spoza okien presvitalo iba tlmené svetlo sviec, ale kone ich spoľahlivo niesli tam, kde sa chceli dostať. Zrazu sa z vedľajšej tmavej uličky ozval ženský výkrik. Ľudovít nečakal a popchol koňa práve tam. Jeho spoločníčka ho nasledovala.Len čo zahli za roh, uvideli ako dve postavy v plášťoch s kapucňami zápasia so ženou. Jeden ju držal za ruky a druhý jej zaväzoval ústa. Ona sa bránila, ale prevaha mužov bola jasná.

„Pusťte tú ženu!“ - zakričal na nich kráľ.

„Staraj sa o seba, hlupák!“ - odvrkol mu jeden z nich.

Françoise sa zachvela. Ten hlas veľmi dobre poznala. Ale kráľ pricválal k násilníkom a rozohnal sa mečom. Zbadali odlesk svetla na čepeli a utiekli do tmy.Ľudovít ich nechal bežať, zoskočil z koňa a prišiel k žene.

„Madam, čo robíte tak neskoro v noci vonku?“ - opýtal sa jej.

„Ja … prišla som na schôdzku … dostala som lístok od milého …“

„Prečo sa s ním nestretávate na nejakom bezpečnejšom mieste?“

„Rodičia nechcú …“

„Bol to jeden z tých dvoch?“ - pýtal sa ďalej kráľ a nezbadal, že násilníci sa tmou prikrádajú za jeho chrbát.

Zbadala ich však Françoise. Rýchlo potiahla kráľa za rukáv a bradou mu ukázal smer, z ktorého číhalo nebezpečenstvo. Jeden z nich mal pripravenú dýku. Rozohnal sa na kráľov chrbát, ale kráľ bol rýchlejší a pritlačil ho mečom, priloženým na jeho krk ku stene.

„Kto ste, pane?“ - spýtal sa prekvapený Ľudovít.

„A kto ste vy?“ - drzo sa spýtal zločinec.

„Myslím, že právo pýtať sa mám ja!“ - odsekol.

„A ja mám právo mlčať!“

„Poznáte ho?“ - spýtal sa kráľ Françoise.

Prikývla. Nechcela sa prezradiť hlasom.

„Zločinec?“ - opýtal sa znovu a ona znovu prikývla.

„Tak ty chceš mlčať. “ - povedal a chlap sa po tých slovách posmešne zaškeril.

„Dobre, budeš mlčať!“

Kráľov meč prepichol jeho hrdlo a chlap sa zvalil v prúde krvi na zem.

„Poďme odtiaľto, tu už nemáme čo robiť.“ - Ľudovít kývol na Françoise a slečnu, ktorá sa s úžasom pozerala.

„Slečna, bývate ďaleko?“

„Nie, je to hneď vo vedľajšej ulici.“

„Poďte, odprevadíme vás.“

Slečna sa nechala odprevadiť až k domu. Potom sa chytila okna a vliezla do vnútra. Jej sprievodcovia sa vrátili do paláca. Ľudovít viedol Françoise za ruku a priviedol ju do svojej pracovne.Krídlo paláca, kde mal kráľ pracovňu bolo mĺkve a pusté.

„Ste to najodvážnejšie dievča, aké som kedy stretol. Ďakujem vám, Françoise.“ - kráľ si ju privinul k sebe a chcel ju pobozkať.

Skôr však, ako sa jej stačil dotknúť, odsotila ho prudko od seba a on takmer spadol. Oprela sa chrbtom o stenu a v očiach mala strach.

„Nedotýkajte sa ma!“ - zvolala, keď sa snažil ku nej priblížiť.

Zastal a nič nechápal.

„Ja vám nechcem ublížiť.“ - povedal ticho.

„Sadnite si. No tak si už sadnite, chcem sa vás na mnohé opýtať.“ - ukázal na stoličku pri svojom pracovnom stole.

Nehýbala sa. Obišiel stôl a sadol si na miesto, kde obvykle pracoval. Až keď sedel, opovážila sa sadnúť oproti nemu.

„Vy ste tých zločincov poznali. Kto to bol?“ - ticho sa jej opýtal.

„Ten čo ušiel bol Serge. A ten … bol mních Oktávius. Bola to nerozlučná dvojica už vtedy, keď som žila v kláštore.“

„Povedali ste mi, že Oktávius je zločinec.“

„Videla som ho …“

„Videla? Kde … a ako …?“

„V kláštore St. Marie de Saintes.“ - zašepkala so sklonenou hlavou.

„Preto ste pred nimi utiekli k rabínovi?“

„Zabili by ma.“

„Zabili? Prečo?“

Chvíľu sedela ticho so sklonenou hlavou. Kráľ trpezlivo čakal a nenáhlil ju. Po chvíli sa tíško rozhovorila a pred oči jej vystúpila minulosť.