SLAVOJ VLČEK

Z ríše Rozprávok

Ukážka z elektronickej knihy

Grafická a technická spolupráca: Szekeres František, Labai Emil,

Ličko Michal

Edícia: Mladá Éra Autorov nového tisícročia - / MEA 2000 o. z. /

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0182-0

OBSAH

PROLÓG

TAMBURÍNA

TUČNÁ PRINCEZNÁ

CENCÚĽ

LENIVÁ PRINCEZNÁ

BUBLINA

NAJVÄČŠÍ POKLAD

DUCH

MOCNÉ KÚZLO

KRÁĽ PLAMIENOK

PRIEPASŤ

MYŠOLUŠKA

ZVEDAVÁ VLOČKA

SÁM

PRINCEZNÁ

ZÁVOJ SMRTI

TRPASLÍCI

SRDCE Z DRAHOKAMU

PRECHOD

OBRAZY

BÁSNÍK

PRINCEZNÁ A ČERT

PUTTO

ĽAVÍ

PRINCEZNÁ SIDÓNIA

SLONÍČATKÁ

DOBRODRUŽNÁ PRINCEZNÁ

NEZÁVISLÁ PRINCEZNÁ

KOLIBRÍK

A PRINCEZNÁ HO VYYLIEČILA

VIDIECKA ZÁBAVA

ZACHRÁŇ NÁS

TRÚBA

NENÁVISŤ A LÁSKA

ZLÉ VÍLY

KNIHA SMRTI

PÚTNICI

OBOR

LOPÚCHOVÁ KRÁĽOVNÁ

HVIEZDNA ROZPRÁVKA

EPILÓG

PROLÓG

Rozprávky nás privádzajú do ríše snov a napĺňajú naše najtajnejšie želania. A tak sa ponorme do ríše rozprávok, aby sa naše želania aspoň takto mohli uskutočniť. Stotožnime sa teda s hrdinami týchto rozprávok a držme im palce.

(autor)

ŠATKA

Wu-jang dnes dobre zarobil. Veľmi skoro vypredal všetko, čo mal na predaj. Teraz chodil po tržnici a hľadal, čo by kúpil svojej matke. To ona ho poslala ešte skoro ráno na trh. Žil len s ňou. Otec im už dávno zomrel, a tak sa museli obaja poriadne obracať, aby sa uživili. Dnes sa mu však naozaj darilo. Rýchlo vypredal všetko, čo stačili s matkou vyrobiť. Každý chcel ich nádoby. A predal ho za dobrú cenu. Za lepšiu ako inokedy. Nepýtal viac. Kupujúci mu sami dávali viac, ako od nich pýtal. Aj keď ich upozorňoval na to, že preplácajú, dnes boli všetci nejako blahosklonní a benevolentne mávli rukou. Boli s jeho tovarom spokojní a ihneď mu došikovali ďalších zákazníkov. Wu-jang predpokladal, že tu bude musieť byť celý deň, ako tomu bolo inokedy. Dnes však už za pár hodín vypredal všetko. Teraz sa sám ponevieral po tržnici. Od stánku ku stánku. S niektorými predavačmi sa zdravil, lebo ich poznal. Iní zdravili jeho, lebo o ňom počuli. Keď sa už ocitol na samom konci tržnice, zbadal tam jeden skromný stánok. Sedel pri ňom na zemi so skríženými nohami akýsi starec. Mal sklonenú hlavu a nebolo mu vidno do tváre. Wu-jang k nemu pristúpil.

"Neviem kto si láskavý starec, lebo som ťa tu ešte nikdy nevidel a nevidím ani žiaden tovar, ktorý predávaš. Čo mi môžeš ponúknuť? Chcel by som svojej matke doniesť z trhu niečo, čo by ju potešilo."

Starec k nemu vzhliadol. Bol slepý. Wu-jang sa zháčil.

"Och, prepáč starček, nechcel som ťa uraziť. Myslím to vážne. Hoci som už pochodil celú tržnicu, doposiaľ som nenašiel nič, čo by mohlo potešiť moju mamu. A tá si zaslúži, aby som jej niečo priniesol. Možno s tým, čo som dnes predal, mala ona viac roboty ako ja sám."

Slepý starec ho pozorne počúval.

"Si dobrý chlapec Wu-jang. Za odmenu ti niečo dám."

Zo svojich šiat vytiahol zloženú hodvábnu šatku.

"Wu-jang, táto šatka pomôže vám obidvom, ale nesmieš si ju pozrieť, kým ju nepodaruješ svojej mame."

Keď mu chcel Wu-jang za šatku zaplatiť, starec ani stánok tu už neboli. Rozhliadol sa. Ale starčeka nikde v tržnici nevidel. Nepredpokladal, že by sa vedel v tržnici tak rýchlo stratiť aj so svojím stánkom. Zakrútil nad tým hlavou. Pozrel na šatku v ruke. Potom ju starostlivo ukryl. Odchádzal domov. Bral sa domov najkratšou cestou. Ani sa už len nezdravil s trhovníkmi. Keď dorazil domov, ihneď sa ponáhľal za svojou mamou. Tá sa láskavo usmievala ako vždy, ale spýtala sa.

"Čože tak skoro doma, Wu-jang?"

"Dnes išiel obchod ako jedna báseň."

Vybral peniaze, ktoré utŕžil a podal jej ich.

"Dnes som zarobil viac, ako si zaslúžim. Každý mi dával viacej ako som pýtal, a hoci som to odmietal, musel som tie peniaze prijímať."

Obličajom jeho matky preletel tieň, ale hneď sa zasa vyjasnil.

"Nie, neboj sa mama. Nikoho som neožobráčil. Dnes odo mňa brali tovar len tí, ktorým tých pár mincí naviac chýbať nebude."

"Každému raz môžu chýbať aj tie najmenšie mince." - poznamenala jeho mama.

"Mama, ak by to bolo len trocha možné, bral by som obvyklú cenu, ale dnes ma všetci nútili brať viac, ako som chcel. A tvrdili, že by sa cítili urazení, ak by som ich peniaze nezobral."

"Chlapec môj, dúfajme len, že z toho nebude zle."

Pozrel na ňu, ale potom len mávol rukou.

"Nebude. Mama, keď som sa už chystal ísť domov a chcel som ti niečo doniesť z trhu, dostal som sa k akémusi starčekovi až na konci tržnice a od neho mám pre teba darček."

Vytiahol šatku a podával ju mame.

"Tá musela byť ale drahá!" - zabedákala dobromyseľne jeho mama.

"Nuž, chcel som za ňu zaplatiť, ale keď som tak chcel urobiť, tak tam ten starček už nebol. Povedal mi iba, že tá šatka nám obidvom pomôže."

Jeho mama už nič nepovedala, ale vážne pokývala hlavou. Chcela šatku odložiť, ale Wu-jang povedal.

"Ten starček povedal, že sa na tú šatku smiem pozrieť až vtedy, keď ti ju podarujem. Môžem teda teraz?"

Jeho matka mu ju podala naspäť. Wu-jang ju opatrne rozložil. Na šatke bol obraz dievčiny tak krásnej, že sa mu zatajil dych.

"Kto je to?" - spýtal sa Wu-jang.

Jeho matka naňho pozrela vážne.

"Starček mal pravdu. Tá šatka nám obidvom pomôže. Už nebudeme sami na všetko."

Chcel sa niečo spýtať, ale jeho matka povedala.

"Je to totiž tvoja nevesta."

S tými slovami sa šatka v jeho rukách zavlnila a v tom okamihu stála tá pekná dievčina vedľa neho.

TAMBURÍNA

Sultán Hadži mal dnes hlavu v smútku. Nič ho nebavilo. Ani jeho obľúbená tanečnica Sulejka. Darmo opatrne klopala do tamburíny, aby jej zvuky boli tiché a nerušili sultána Hadžiho. Neúnavne však tancovala. Tancovala ale tak, aby sa mu nevnucovala. A sultán Hadži ju vlastne ani nevnímal. Bol pohrúžený do svojich ponurých myšlienok. Už zajtra mal prísť sultán Majsúr a mal priviesť svoju dcéru Zirhan. Sultán Majsúr požadoval, aby rozpustil svoj hárem a oženil sa iba s jeho dcérou a mal ju ako jedinú manželku. Priečilo sa mu to. Nie preto, že by sa mu Zirhan nepáčila, ale v jeho krajine bolo zvykom, že ten, kto mal najviac žien, bol považovaný za najbohatšieho. A teraz by mal mať iba jedinú ženu? Natoľko by sa mal cítiť chudobným? Vedel, že aj sultán Majsúr má iba jednu ženu a predsa je považovaný za najbohatšieho zo všetkých sultánov. Ale nech nad tým hĺbal ako len mohol, k ničomu nevedel dospieť. A bolo to o to horšie, že sultán Majsúr mu dal akési ultimátum. Povedal mu, že ak túto požiadavku nesplní, že zničí jeho sultanát a aj tak vyženie všetky jeho ženy a prinúti ho, aby si zobral Zirhan za ženu. Sulejka pritancovala až k nemu. Nikdy spolu nehovorili, ale teraz na ňu sultán Hadži pozrel.

"Inu, Sulejka viem, že ty mi nemôžeš nijako pomôcť. Si len brušná tanečnica a hráš na tamburíne. Viem, že obidvoje vieš skvelo, ale to mi nepomôže. Zajtra príde sultán Majsúr a chce, aby som si zobral za ženu jeho dcéru Zirhan. Ak by sa Zirhan stala ďalšou ženou v mojom háreme, nebol by to problém, ale sultán Majsúr chce, aby sa Zirhan stala mojou jedinou ženou a aby som vyhnal celý svoj hárem. Ale ja si potom budem pripadať ako posledný žobrák v mojej krajine, ktorý nemá na to, aby mal viac ako jedu ženu."

Skončil a nečakal, že by mu Sulejka dala nejakú odpoveď. Bol teda o to viac prekvapený, keď mu Sulejka povedala.

"Sultán Hadži neboj sa, neprídeš o svoj hárem a neprídeš ani o Zirhan. Nechaj to na mňa."

Pozrel na ňu prekvapene, ale Sulejka už odtancovala tak, aby ju nemohol dosiahnuť. Pozeral za ňou. Sulejka mu ešte odkázala cez plece:

"Choď teraz spať. Ráno sa všetko vyrieši."

Sultán Hadži bol sám prekvapený. že sa naozaj dvihol a išiel spať. Ráno sa zobudil zavčasu. Bol ešte viac prekvapený, keď našiel Sulejku pri svojom lôžku.

"Nasleduj ma, sultán Hadži." - vyzvala ho.

Sám sa začudoval, že povstal a nasledoval ju. Sultán Majsúr ho už očakával. Aj so svojou dcérou Zirhan.

"Nuž, ako si sa rozhodol?"

Sulejka rozozvučala tamburínu. Pri jej zvuku sa dali všetci do tanca. Sulejka dotancovala až k trónu sultána Hadžiho. Neustále hrala na tamburínu. Aj sultán Hadži tancoval. Sulejka vystúpila na trón.

"Sultán Majsúr," - povedala, neustále hrajúc na tamburíne - "ja nemusím na tejto tamburíne hrať. Ak to budem chcieť, tamburína bude hrať aj sama. Aj všetci tvoji vojaci teraz tancujú. Celý tvoj sprievod tancuje. Celý palác tancuje. Chceš tancovať po celý svoj zvyšok života?"

Sultán Majsúr na ňu pozeral zarazene, ale tancovať neprestal. Napokon dotancoval až k sultánovi Hadžimu, ale neprestal pritom pozerať na Sulejku.

"Máš skvelú tanečníčku, sultán Hadži. Asi ťa musí mať veľmi rada, keď toto pre teba riskuje. Hoci tancujem, mohol som ju hocikedy zabiť."

"Nemohol, sultán Majsúr. Dokiaľ hrá tamburína, a tá môže hrať až do konca tvojho života, ma nik nezabije. Tamburína ma ochráni. Skús to, ak mi neveríš."

Sultán Majsúr sa chcel vrhnúť k trónu sultána Hadžiho, na ktorom ešte vždy stála Sulejka. Roztočil sa však natoľko, že ledva vedel udržať rovnováhu a začal sa chytať za prsia, ledva lapajúc po dychu. Sulejka ho upozornila:

"Už to viac neskúšaj, sultán Majsúr. Nedopadlo by to dobre. Po druhý raz by si to už neprežil ty sám."

Obrátila sa k sultánovi Hadžimu:

"A teraz sa rozhodni ty sám, sultán Hadži, či je sultán Majsúr na tvojom dvore vítaný a či pristúpiš na podmienky, ktoré ti dáva ohľadom svojej dcéry. Ale rozhodni sa dobre, lebo o tom môžeš rozhodnúť len ty. A potom sa to už nebude dať zmeniť."

Sultán Hadži dotancoval ku svojmu trónu. Chvíľu zarazene pozeral na Sulejku. Až potom vyhlásil:

"Ak chce princezná Zirhan zostať na mojom dvore, môže. Nútiť ju však k tomu nemôžem a ani nebudem. Ak svoj hárem rozpustím, neschudobniem, ale dnes som sa presvedčil o tom, že na mojom dvore pobýva jediná osoba, na ktorú sa môžem spoľahnúť, Sulejka. A tak práve preto ju pojmem za svoju ženu. Ako jedinú. Ženy z môjho háremu budú aj naďalej užívať privilégiá mojich manželiek, ale už nebudú mojimi manželkami. Mojou jedinou manželkou bude teraz Sulejka. A to až do mojej smrti. Ak však chceš, sultán Majsúr, pobuď aj so svojou dcérou na mojom dvore, si tu hosťom aj s celým svojím sprievodom a princeznou Zirhan na neobmedzený čas."

Pri tých slovách podal ruku Sulejke.

"Odteraz si len ty mojou jedinou manželkou."

Tamburína prestala hrať. Sulejka sa obrátila k sultánovi Majsúrovi.

"Keď nateraz prestala tamburína hrať, neznamená to, že nemohla hocikedy opäť začať."

Sulejka odchádzala so sultánom Hadžim z miestnosti. Ten ju držal za ruku. Všetci za nimi pozerali, ale nik z nich sa neopovážil ani len pohnúť.

TUČNÁ PRINCEZNÁ

Amália bola tučná. Ale ona bola vždy tučná. Už ako malé dieťa. Vždy bola pekne bacuľatá. A vždy bola preto aj pekne rozmaznaná. Nie preto, že bola princeznou, ale preto, že bola taká pekne bucľaťučká, že jej každý všetko rád odpustil. Každý chápal, že pri tej jej tučnote musí byť lenivá a nemôže mať rada hocijaký pohyb. A princezná Amália to využívala. Ak mala robiť niečo, kde sa pritom musela pohybovať, začala fuňať a dychčať a každý ju radšej prestal trápiť ako by ju mal mať na svedomí. Jediný, kto z toho mal radosť, ako Amália priberá, bola šéfka kráľovskej kuchyne. Amália bola totiž jediná, kto nikdy nefrflala a vždy zjedla, čo kuchárka Matylda navarila alebo nechala pripraviť. A Matylda ju mala aj preto rada, že ak sa jej náhodou niečo niekedy nepodarilo, Amália to aj tak zbodla a ešte sa olizla, aké to bolo dobré. Naopak, rodičia princeznej Amálie boli chudí. A v jedle až priveľmi prieberčiví. Snáď najviac prieberčiví z celého kráľovského dvora. Matylda ich po tejto stránke nemala rada, ale boli to kráľ a kráľovná tejto krajiny, a tak sa im musela prispôsobovať. Koľko razy sa stalo, že keď im niečo navarila, iba hľadali zámienku, aby to nemuseli zjesť, a tak pri prvom náznaku ich frflania zavolala Amáliu a tá to zjedla pred ich očami. A vzhľadom na to, že to bola ich dcéra, tak sa zasa ani oni nemohli hnevať. Teraz si ju však jej kráľovskí rodičia predvolali. Stávalo sa to málokedy, lebo ani oni si s ňou nevedeli rady, a tak si Amália zvyčajne presadila svoju, ale tentoraz ich poslúchla. Ich rozkaz bol taký strohý, že musela. Keď k nim dorazila, spravila peknú pukedľu a opýtala sa:

"Moji ctení rodičia si želajú?"

"Tvoji ctení rodičia si neželajú. Tvoji ctení rodičia ti rozkazujú. Kde by to viedlo, keby si stále len priberala. Už si taká tučná, že sa ti nechce robiť vôbec nič. Pozri na nás. Akí sme chudí. Myslíš, že by ti to nesvedčalo?"

Amália chcela niečo poznamenať, ale jej otec, ktorý viedol ten dlhý príhovor, ju gestom umlčal.

"Nie Amália, takto už to ďalej nepôjde. My sami nevieme čo s tebou máme robiť aby si už toľko nejedla. Veď jedného dňa zješ aj nás."

Princezná Amália sa zasmiala, ale kráľ ju opäť gestom umlčal. Pokračoval:

"Dnes príde princ Eduard, aby ťa požiadal o ruku. Neopováž sa ho odmietnuť! Veď pre tvoju tučnotu ťa ani iný princ nechce! Skončil som. Priprav sa na jeho príjazd."

A už sa ozývali fanfáry. Kráľ sám sebe prikývol.

"No prosím, už je aj tu. Tak sa chovaj slušne a tvár sa ako jeho budúca nevesta!"

Princ Eduard vchádzal. Bol ešte tučnejší ako princezná Amália. Princezná vyprskla od smiechu, ale vzápätí si zakryla ústa rukou. Tvárila sa teraz vážne. Išla mu v ústrety. Keď sa stretli, povedala.

"Princ Eduard, ja si vás zoberiem iba vtedy, ak toho zjete viac ako ja. Dnes máme na obed slivkové guľky. Ja ich zjem sto päťdesiat. Na koľko sa cítite vy?"

"Uvidíme."

Kráľ si vymenil s kráľovnou významný pohľad.

"Prineste sem stôl a slivkové guľky."

O chvíľu už bol pred kráľom stôl a dve misy plné slivkových guliek. Každý z nich sedel na jednom konci stola. Každý mal pred sebou svoj tanier, svoju misu so slivkovými guľkami, svoje roztopené maslo, svoju pomletú strúhanku, svoj pomletý mak, svoj práškový cukor. Kráľ povedal.

"Nech sa páči. Súťaž sa môže začať. Každý nech si pripraví na tanier svoju porciu."

Každý z nich si naložil po tridsať slivkových guliek. V okamžiku ich zjedli. Čoskoro každý z nich zjedol sto päťdesiat. V mise každého z nich ešte vždy boli ďalšie slivkové guľky. Princezná položila na stôl svoj príbor.

"Stačilo." - povedala.

Princ Eduard si s prehľadom naložil ešte ďalších tridsať slivkových guliek. Zjedol ich bez problémov.

"Môžem si dať ešte aj vašich tridsať?" - opýtal sa.

Amália naňho iba neveriaco pozerala.

"Doposiaľ som bola najväčším jedákom slivkových guliek tu na našom dvore ja, porazili ste ma princ Eduard. Ak chcete, môžete ich zjesť. Nedbám. Slivkové guľky sú moje najobľúbenejšie jedlo."

"Aj moje." - priznal sa princ Eduard.

"A tieto sú vynikajúce."

Princezná Amália nabrala na vidličku jednu slivkovú guľku. Aj princ Eduard.

"A teraz spoločne!" - povedali obidvaja naraz.

Zasmiali sa. Podišli k sebe. Princezná Amália vložila princovi Eduardovi slivkovú guľu do úst a Eduard princeznej Amálii. A vôbec im nevadilo, že si ich vybrali rovno z misy a nezaliali si ich ani maslom, ba ani ničím neposypali.

"Princ Eduard, zvíťazili ste. Som vaša. Teraz už súhlasím, že sa stanem vašou ženou."

Objali sa okolo pásov. Zasmiali sa. Až potom sa k sebe obrátili a ich pery splynuli v bozku, ktorým si prisahali, že sa už nikdy neopustia.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

OBSAH

PROLÓG

ŠATKA

TAMBURÍNA

TUČNÁ PRINCEZNÁ