Ľubica Štefaniková

RUŽA ZO ZÁLIVU (ukážka)

Grafická a technická spolupráca: Fujas Štefan, Szekeres František,Ličko Michal

Edícia: Mladá Éra Autorov nového tisícročia - / MEA 2000 o. z. /

© Autorské práva vyhradené

ISBN 978-80-560-0206-3

VENOVANIE

Známym, aj neznámym čitateľom, bez ktorých by príbeh nevznikol.

( autorka)

I keď niektoré postavy v danom období žili, príbeh je vymyslený.

Akákoľvek podobnosť s historickou skutočnosťou je náhoda.

OBSAH

I.Diel

Kapitola I.

Kapitola II.

Kapitola III.

Kapitola IV.

Kapitola V.

Kapitola VI.

Kapitola VII.

Kapitola VIII.

Kapitola IX.

Kapitola X.

Kapitola XI.

Kapitola XII.

Kapitola XIII.

Kapitola XIV.

Kapitola XV.

Kapitola XVI.

Kapitola XVII.

Kapitola XVIII.

Kapitola XIX.

Kapitola XX.

Kapitola XXI.

Kapitola XXII.

Kapitola XXIII.

Kapitola XXIV.

Kapitola XXV.

Kapitola XXVI.

Kapitola XXVII.

Kapitola XXVIII.

Kapitola XXIX.

Kapitola XXX.

Kapitola XXXI.

Kapitola XXXII.

Kapitola XXXIII.

Kapitola XXXIV.

Kapitola XXXV.

Kapitola XXXVI.

Kapitola XXXVII.

Kapitola XXXVIII.

Kapitola XXXIX.

Kapitola XL.

Kapitola XLI.

II.Diel

Kapitola I.

Kapitola II.

Kapitola III.

Kapitola IV.

Kapitola V.

Kapitola VI.

Kapitola VII.

Kapitola VIII.

Kapitola IX.

Kapitola X.

Kapitola XI.

Kapitola XII.

Kapitola XIII.

Kapitola XIV.

Kapitola XV.

Kapitola XVI.

Kapitola XVII.

Kapitola XVIII.

Kapitola XIX.

Kapitola XX.

Kapitola XXI.

Kapitola XXII.

Kapitola XXIII.

Kapitola XXIV.

EPILÓG

Prvý diel

Kapitola I.

„Nikolaj! Musím ísť na statok, postaraj sa o Annu. Prosím.“

„Otec, dom je plný sluhov, nech sa o ňu postarajú oni.A o služobníctvo, ku ktorému patrí, sa nestarám.“

„Nehovor tak, Anna nie je nijaká slúžka a zvlášť v tomto dome nie!“

„Otec, obaja vieme, že je neurodzená a najdúch!“

„Áno, je, ale dohoda ktorú máme stále platí, pre všetkých je mojou chovanicou a tvojou nevlastnou sestrou.“

Slová, ktoré vyriekol knieža Orlov, mali na mladšieho veľký účinok.Vyvolali v ňom hnev a podráždenie, ktoré nedokázal ani skryť, ani ovládnuť. Jeho reakcia bola neprimeraná. Vybuchol ako sopka.

„Anna, stále len Anna!!! A ja nie som váš syn?!“

„Koľa! Si predsa môj jediný syn, dedič veľkého majetku. Moja pýcha, len ty to nechceš vidieť.“

„Nedávali ste a nedávate mi to najavo! Niekedy mám pocit, že ani nie ste môj otec!“

„Čo to hovoríš?!“

Alexej Fjodorovič Orlov si ťažko vzdychol a chcel pohladiť syna. Ten sa uhol.

„Ako myslíš, ale aj tak sa o ňu postaraj. Á, skoro by som bol zabudol. Dnes bude vystupovať pred grófom Vorotynským a jeho rodinou. Len malé súkromné predstavenie. Budeme mať hostí, postaraj sa o nich. Príde aj najstaršia grófka, Katarína Vorotynská. Nezabudni, je to staršia dáma, má svoje vrtochy.“

„Nemusíš mať obavy otec, o všetko sa postarám.“

„Spolieham sa na teba. Na dnešné predstavenie som sa veľmi tešil. Na statku sú problémy, ktoré majú prednosť, preto musím odísť.“

„Otec, môžeme sa predsa vymeniť, pôjdem na statok, všetko vyriešim, ty ostaneš tu a uvidíš svoju Annu na scéne. Viem, že veľmi chceš.“

Slovo Anna vyslovil trošku ťahavo. Zdalo by sa, že trocha s odporom, ale nebolo to tak. Keď o nej hovoril, mal ju stále pred očami. Nežná, tichá a skromná krásavica, ktorá mu už dávno ukradla srdce. Nikto to nevedel, nemal dôvod niekomu o tom hovoriť. Každý ho považoval za muža, ktorý zlomil mnohé dievčenské a ženské srdcia. Opačné pohlavie bolo pre neho len chvíľkovým rozptýlením. Okrem jednej. Ale ani jeho otec netušil, čo sa odohráva v synovom vnútri. Že jeho Anna ukradla synovo srdce, to by mu ani vo sne nenapadlo. Anna a Nikolaj. Jeho deti, jeho pýcha. Keď o nich hovoril s niekým iným, až trocha po vyrástol od radosti. Krásna dcéra, hoci nevlastná, skvelý syn. Považoval Nikolaja za výborného dôstojníka, veď sa vrátil živý a zdravý z bojov na Kaukaze. Vojna s Čečencami bola zdĺhavá a krvavá. Bol preto naňho patrične hrdý. Mal byť prečo. Nikolaj bol krásny muž. Vysoký, štíhly brunet s modrými očami po matke. Fyzicky sa podobal na starého otca Orlova. Ženy za ním šaleli, v Petrohrade bolo živo, keď bol Nikolaj tam. Nepriznal by to za nič na svete. Skrývanie vlastných pocitov. Túto črtu mali obaja, otec aj syn, rovnakú. Hoci si to neuvedomovali, alebo nechceli priznať.

„Je to dobrý nápad, ďakujem, ale musím záležitosť vybaviť osobne. Ešte raz ťa prosím, postaraj sa o Annu.“

„Dobre otec, bude ako chceš. Postarám sa o tú tvoju Annu.“

Otec a syn si podali ruky a rozišli sa. Orlov starší nastúpil do koča a odišiel na usadlosť neďaleko Petrohradu. Susedia na vedľajšom statku mu robili starosti. Ešte prednedávnom boli ako rodina, starí dobrí priatelia, no po tom, čo Alexej Fjodorovič požičal peniaze susedovi Brylinovi a jeho manželke, začali sa nečakané problémy. Dlh nie a nie dostať späť. Netušil, čo chystá grófka Mária Alexejevna Brylinová. Bol hrdý muž, bojoval vo vojne s Napoleonom a len tak ho niečo nevyviedlo z rovnováhy. Okrem vlastného syna. No to si nechcel priznať ani pred sebou, nie to pred druhými. Nemal rád nevyriešené problémy, keď sa do niečoho pustil, väčšinou to dotiahol do konca. Až na vlastného syna...

„Och Koľa, Koľa. Teba skrotí až tvoja žena.“

Aj on bol kedysi taký búrlivák, ale zmenil sa, keď stretol Nikolajovu matku. Potom ho už iné ženy nezaujímali. Po jej smrti sa cítil osamelý a nekonečne smutný, navyše s malým synom, ktorý sa nevedel zmieriť s tým, že jeho mamy už niet. Vtedy prežíval veľmi ťažké obdobie. Lenže bola tu aj Anna. Jej skutočný príbeh poznal iba on a rozhodol sa, že si ho vezme do hrobu. Jediný svedok bol preč, odišiel do cudziny, a preto ho to zatiaľ netrápilo. Dlho po ňom pátral aj za hranicami Ruska, no bolo to drahé a zdá sa aj zbytočné. Zľahla sa pod ním zem. Anna navždy zmenila ich jednotvárny život. Doniesla do ich života život, ktorý zdá sa odišiel s prvou dámou Orlových.

„Nič sa nedá robiť.“ - povzdychol si Alexej Fjodorovič.

„Problémy sú na to, aby sa riešili.“

Pobúchal po stene koča.

„Rýchlejšie prosím vás, aby sme boli na statku ešte pred zotmením.“

Kone zrýchlili tempo a knieža Orlov zavrel oči. Kým prišli na statok, trocha si podriemal. Keď vystupoval z koča cítil, že spánok ho trocha osviežil. Ako vždy ho prišla privítať kuchárka Nataša. Oni ju nepovažovali len za kuchárku, bola členkou rodiny. Už dávno si získala ich srdce tak, ako aj Anna.

„Kam ste sa vybrali madmoiselle? A ešte takto vyparádená?“

Prekvapením vykríkla, z ruky jej vypadla kniha.

„Ale, ale, čo to tu máme?! Rómeo a Júlia. Hmh, zaujímavé, čím by ste chceli byť?“

Jeho slová boli posmešné a zasiahli Annu na citlivom mieste. Vedela, čo bude nasledovať. V poslednom čase do nej Nikolaj vŕtal stále nepríjemnejšie. Vždy si našiel niečo, čo mu na nej prekážalo. Bola z toho nešťastná. Ešte ani Nataši sa s tým nepriznala. Považovala ju za svoju druhú matku. Na tú svoju si nepamätala. Zomrela, keď bola ešte veľmi malá a aj tie slabé spomienky sa začali postupne vytrácať a blednúť. Vytlačili ich nové, niekedy aj neznáme pocity. V uplynulých dňoch toho bolo na Annu priveľa. Skúšať scény na predstavenie Rómeo a Júlia, neustále návštevy s kniežaťom Alexejom Fjodorovičom v bohatých petrohradských rodinách a škriepky s Nikolajom ju oberali o pokojnú myseľ. Najmä Nikolaj. V poslednom čase ju neustále prenasledoval, ba priam vyhľadával hádky a potýčky. A ona sa chcela sústrediť hlavne na to, aby sa jej herecké umenie zapáčilo pánovi Vorotynskému. Po predstavení, ak by sa vydarilo, mala ísť ešte na jedno preskúšanie rovno do divadla. Preto jej na tom malom súkromnom vystúpení tak záležalo. Alexej Fjodorovič ju podporoval zo všetkých síl. Aj ona chcela byť herečkou. Bola by samostatná a sebestačná. Nepotrebovala by nikoho, kto by ju komandoval a opatroval ako bábiku. Veď je dospelá. Muži v jej blízkosti si nechceli uvedomiť pravdu. Anna už dávno nie je dieťa, ktoré potrebuje vodiť za ruku. Stále ju považovali za malú, sotva štvorročnú, ktorá pred rokmi prišla na statok Orlovových za veľmi záhadných okolností. Jednoducho jedného dňa prišla a bola tam. Alexej Fjodorovič zakázal všetkým pýtať sa a odpovedať na tému „Anna“. Aj vlastnému synovi. A to už niečo znamenalo. Preto všetci mlčali, hoci otázok bolo veľa. Prešlo pätnásť rokov a z Anny sa stala dospelá žena. Krásna žena, hoci ona si to až tak neuvedomovala. Mnohým mužom nedala spávať jej krása a ženy v jej blízkosti boli v strehu. Mnohokrát bola obeťou klebiet a intríg. Alexej Fjodorovič všetko strážil a dával na pravú mieru. Takže si to často zasnená Anna ani nevšimla. Niekedy aj Nikolaj svojím britkým jazykom urobil „poriadok“, ale to vedel len on a ten, kto spôsobil nepríjemnosti, Anna o tom nemala ani potuchy. Strýčko. Keď si na neho spomenula, zvlhli jej oči. Čím by bola bez neho? Úbohou sirotou, chudobným dievčaťom bez vena. Tak mala aspoň akú - takú nádej, že jej život nebude krutý, že nebude musieť prežiť život s mužom, ktorý si ju zoberie bez vena a urobí ju nešťastnou. Vo svojom okolí videla veľa žien, ktoré zakrývali svoj trpký život bez lásky. Taký by nechcela prežiť.

„Prečo vás to zaujíma ? Chcete sa hádať ako vždy? Nájdite si inú zábavku a dajte mi pokoj.“

„To teda nie! Chystáte sa hrať divadlo? To vám nedovolím!“ -   s hnevom vykríkol Nikolaj.

„Vy mi nemáte čo zakazovať! Váš otec mi to dovolil!“ -  nedala sa Anna.

Prudko dýchala a očervenela od rozrušenia. Oči jej blčali od hnevu a potlačovanej zlosti.Aká je krásna, keď sa zlostí.

„Tú maškarádu zoblečte, nepatrí sa, aby slečna z vyššej spoločnosti nosila také šaty.“

„Čo zase má!“   - v duchu zúrila.

Teraz mu prekážajú tieto šaty? Veď je to len divadelný kostým, čo sa mu nepáči! Dobre vedela, že aj on má rád divadlo. Len to nechcel priznať. Prišla na to dávnejšie, ale nepovedala mu nič.

„Sú to šaty, ktoré budem mať na scéne. Nechajte ma skúšať, dnes sa potrebujem sústrediť. Nájdite si inú zábavku.“

Nikolaj sa tváril, že nepočuje. Chystal sa Annu len trocha potrápiť. Svoje slová nemyslel celkom vážne. Nakoniec, veď ho otec upozornil na to, čo sa dnes večer chystá v ich petrohradskom dome.

„Ešte trošku ju potrápim a potom jej dám pokoj.“

„Vy ste mi asi nerozumeli. Choďte a zoblečte si tú maškarádu. Inak to budem musieť urobiť ja a to by som nech...“ -   nestačil dopovedať, Anna vybehla z izby.

Len preč a preč od toho človeka! Nervy jej povolili a začala utekať, ani nevedela kam. Vybehla z domu a bežala preč.

„Nie, už ho nechcem vidieť! Ani počuť! Už to ponižovanie a posmech nevydržím. Odídem niekam ďaleko, kde to nebude také ako tu.“ -   nerozmýšľala rozumne, city prevládli nad argumentmi.

Utekala, čo jej sily stačili. Slzy jej padali, nemohla prestať plakať. Čo som komu urobila? Hovorila si.

„To preto, že si sirota, nemá sa ťa kto zastať. Keby moja mama žila, bolo by to celkom iné... Mamička moja, prečo si ma tu nechala!?“

Cítila, ako keby všetko nešťastie sveta padlo práve na ňu a práve teraz. Bežala, sama nevedela kam. Zastala, potrebovala nabrať dych. Keď sa rozhliadla vôkol seba, uvidela divné tváre. Počas behu si nevšimla, že vošla do uličky, kde bývala bedač. Začali sa k nej približovať ľudia, ktorých sa bála. Špinaví, otrhaní a s posmešným výrazom na tvári. Začala ustupovať. Narazila na múr, nebolo cesty späť.

„Tak čo, slečinka? Zašpásujeme si?“

„Nedotýkajte sa ma!“

„Ale čo! Tak ona by nám chcela rozkazovať! Ušla od milenca a teraz robí drahoty!“

Vytreštila oči.

„Aký milenec?“

O chvíľu pochopila. Mala oblečený divadelný kostým. Vyzerala v ňom síce nádherne, cez deň v meste však pôsobila neprirodzene. Špinavé ruky boli stále bližšie a bližšie. Zrazu ju schytili a začali ohmatávať.

„Čo to robíte, okamžite ma pustite, som...“

Špinavá ruka jej zapchala ústa. Anna skoro zamdlela z toho zápachu. Začala sa metať, no mužské objatie nepovolilo. Naťahovali sa, až divnému chlapovi zostalo v ruke „niečo“. To „niečo“ bol kus rukáva z Anniných šiat. Ostatní sa začali pochechtávať. Divadielko sa im zapáčilo. Tešili sa, čo bude nasledovať. Užijú si, aj zarobia. Slečinka bude mať nejaké grošíky. Budú peniažky, bude chlieb. Chlieb, ten už dávno nevideli.

„Okamžite ju pusť, lebo ťa zastrelím ako prašivého psa!“

Všetky oči sa pozreli tým smerom, odkiaľ prišiel rozkaz. Slová boli vyslovené rozhnevaným mužským hlasom, ktorý bol zvyknutý dávať príkazy. Vypleštila oči. Nikolaj tu stál ako boh pomsty a hnevu. Na jednej strane sa na neho hnevala, no na druhej strane bola rada, že ju niekto, hoci aj Nikolaj zachráni.

„Povedal som pusť ju!“

Pred hlavňou pištole začali chlapi ustupovať.

„Postavte sa za mňa. Hneď!“

Bez slova poslúchla. Jednou rukou si držala roztrhané šaty a druhou sa kŕčovito držala Nikolaja. Uvedomila si vážnosť situácie. Ona drobná za chrbtom mocného a rozhnevaného muža. Nikolaj bol strašný, keď sa hneval. Na Kaukaze patril medzi najlepších dôstojníkov, ale po niekoľkých rokoch odišiel z vojenskej služby. Mal pred sebou skvelú vojenskú kariéru. Odišiel na vlastnú žiadosť. Pravý dôvod vedel len on. Otec sa preto naňho dlho hneval. Lenže bola tu Anna a pre ňu bol ochotný znášať hoci aj otcov hnev. Nebojácny a odvážny Nikolaj. Nepoznal strach, taký strach z boja a zo života, ale teraz ho mal. Veľký strach o milovanú ženu. Keď sa nepodarí zahnať tú zberbu, bude zle, naozaj zle. Odvážlivec si nedal povedať, taká príležitosť sa už možno nevyskytne. Podišiel bližšie, ale Nikolaj čakal len na to a prudko ho kopol. Chlap spadol a začal nadávať. Anna sa neovládla a začala kričať o pomoc. Vtedy muži spanikárili, videli, že je šľachtic, keby mu ublížili, jeho pomsta by bola strašná. Sibír. To by bol dôsledok v tom lepšom prípade. Najprv pomaly a potom rýchlo, čo najrýchlejšie ako sa dalo opustili tmavú a špinavú uličku. Na Annin krik k nim podišiel vojak, ktorý išiel okolo.

„Potrebujete pomoc?“

„Chvalabohu už nie.“

Obidvaja, Anna aj Nikolaj si vydýchli.

„Aj tak vás odprevadím k vám domov.“

„Budeme vám vďační.“

Nikolaj pozrel na Annu. Bola bledá, špinavá, strapatá, mala roztrhané šaty. Aj tak bola krásna. Chytil ju za ruku.

„Poď, ideme domov!“

Neprotestovala. Vojak sa na nich mlčky pozeral.

„Je to moja sestra. Ušla z domu, kým som ju našiel stalo sa, že nás napadli títo muži. Chvalabohu nič sa nestalo, až na roztrhnuté šaty.“

Začervenala sa. Nikolaj ju držal za ruku a ona poslušne šla domov. Nohy jej začali vypovedávať službu. Prežité napätie a stres minulých dní urobili svoje. Nestačila tempu obidvoch mužov a začala zaostávať.

„Poď, musíme byť čím skôr doma.“

„Nevládzem.“

„Nevymýšľaj a poď!“

Skutočne nevládala. V poslednej chvíli ju zachytil. Bola by sa udrela, keby spadla.

„Ďakujem vám, ale vašu pomoc už nepotrebujem. O chvíľu sme doma.“

Práve prichádzali pred sídlo Orlových.

„Vy musíte byť Nikolaj Orlov.“ - povedal vojak.

„Áno, to som. Ešte raz vám ďakujem za pomoc.“

„Rado sa stalo.“

„Prosím vás o diskrétnosť, nechcem svoju sestru kompromitovať. Viete, ako sa v Petrohrade klebetí.“

„Slovo dôstojníka. Do videnia.“

„Do videnia.“

Muži si podali ruky. Nikolaj jednou rukou držal Annu a druhú podal dôstojníkovi. Bola ľahučká ako pierko.

„Také malé kuriatko. Moje kuriatko. Tá mi ale nahnala strach, taký som ešte nezažil.“ -   nečakal, že na jeho slová Anna zareaguje takto.

Ani nedopovedal a už jej nebolo. Kým sa spamätal, bola preč.

„Nebudem za ňou utekať, ženská jedna bláznivá.“

Po niekoľkých minútach si to rozmyslel. Petrohrad má svoje miesta, ak by sa jej niečo stalo, čo by povedal otcovi. Oblial ho studený pot.

„Kam utekala?“ - pýtal sa sluhu.

„Neviem, vybehla von, ani som si nestihol všimnúť.“

„Do čerta!“

Zanadával. Vybehol na ulicu a utekal len tak naverímboha. Uvidel staršieho muža. Opýtal sa ho:

„Nevideli ste bežať mladú dámu v divadelnom kostýme?“

„Tamtým smerom.“ - ukázal mu.

„Tá si vedela vybrať. Najšpinavšia ulica v Petrohrade a tie pochybné existencie!“

Ešteže nosil pri sebe pištoľ. Ostalo mu to z Kaukazu, byť v strehu a ozbrojený. Zrýchlil tempo a keď uvidel scénu pred sebou, skoro sa mu zastavilo srdce. Annu obchytkával nejaký muž a ona kričala. Reagoval spontánne. Keby nezačala kričať, určite by toho chlapa zastrelil a to v skutočnosti nechcel, násilia už mal plné zuby. Toho vojaka asi poslal anjel strážny. Ktovie, ako by sa to napokon skončilo. Keď odkladal pištoľ, všimol si, že nie je nabitá.

„Nabudúce sa musím lepšie pripraviť. Nabudúce... Len dúfam, že žiadne nabudúce už nikdy nebude. Ach Anna, Anna...“

Vchádzal do domu. Sluhovia sa zbiehali.

„Pripravte kúpeľ a čisté šaty. Upravte izbu, aby si mohla oddýchnuť.“

Pritom ju stále držal na rukách. Zámerne predlžoval túto chvíľu, veď kedy bude mať možnosť objímať Annu. Cítil jej vôňu. Keby nie incidentu čo prežili, bola by to sladká spomienka držať ju v náručí. Takto cítil len výčitky svedomia, lebo on bol príčinou toho, čo sa stalo.

„Tak čo bude s tým kúpeľom?!“

„Už to bude pane.“

„Máša, kde si bola tak dlho? Postaraj sa o všetko, čo treba. Ja idem vysvetliť hosťom, že divadlo dnes nebude.“

„Ono síce dnes bolo, ale iné aké malo byť.“

Toto nemohol povedať nikomu. Ostávalo mu len dúfať, že spomínaný dôstojník bude mlčať. Až teraz si uvedomil, že ten človek ho spoznal.

„Len dúfam, že nič nevyzradí. Len ako to, že ten muž vie, kto som ? Ani som si nevšimol, ako vlastne vyzeral. Všetku pozornosť som venoval Anne.“

Mladú ženu stále nepúšťal. Tie pocity, ktoré prežíval s Annou v náručí, boli nádherné. Pred ním kráčala slúžka Máša. Keď sa nepozerala, pobozkal Annu do vlasov, na čo sa ona začala v jeho náručí mrviť, ale zrejme jej bolo dobre, pretože sa schúlila ako mačiatko a usmievala sa.

„Ja tým ženám fakt nerozumiem. Skoro ju zamordujú a ona sa usmieva.“

Konečne nadišla chvíľa, že musel Annu zložiť buď na posteľ, alebo do kresla. Urobil to s veľkou nechuťou. Nič sa nedalo robiť. Keby ju nepoložil, Máša by sa asi veľmi čudovala. O jej reči nestál. Bola to najväčšia klebetnica v okolí, mohla by Anne veľmi uškodiť.

„Postaraj sa o Annu, prídem skontrolovať, ako si to urobila.“ -   musel jej to povedať.

Lebo inak by Máša nechala Annu napospas osudu. Práca jej veľmi nevoňala. Poznal ju, veď žila v ich rodine od narodenia. Na nasledujúce chvíle sa vôbec netešil. Vysvetľovanie z duše neznášal. Zatiaľ musí vymyslieť nejakú výhovorku. Pre hostí. No čo povie otcovi, netušil.

„Teraz na to nebudem myslieť. Už aj tak je nepríjemností veľa. Musím sa ponáhľať, nemôžem nechať dámy a grófa Vorotynského čakať. Ešte sa musím prezliecť. Nepatrí sa privítať hostí špinavý.“

Trocha sa pousmial a znova nasadil masku tvrdého, prísneho a niekedy neznesiteľného kniežaťa Orlova. Takú masku, akú poznalo jeho okolie veľmi dôverne.

Kapitola II.

„Dobrý večer, Nataša. Ako sa tu všetci máte? Kde je Johan?“

„Dobrý večer, Vaše Blahorodie. Príde o chvíľu, vydáva príkazy na zajtrajší deň. Vítam vás doma. Ste hladný? Pripravím niečo ľahké na večeru?“

„Ani nie, ale od teba vždy.“

Obidvaja sa usmiali. Nataša bola výborná kuchárka. U Orlových bolo vždy veľa hostí a Nataša mala na tom veľkú zásluhu. Spoločne vošli do domu. Sídlo rodiny kniežaťa Orlova patrilo k najkrajším v okolí. Rodová usadlosť bola vždy členom rodiny blízka. Všetci členovia rodiny sa narodili tu. Pred mnohými rokmi prišiel na toto miesto prapradedo Orlov, a tak sa mu zapáčilo okolie, že ostal natrvalo. Nikdy neľutoval, bola to veľká láska. Nielen k usadlosti, ale k jednej žene. Dodnes sa na ňu spomína.Z pôvodného zostalo už len málo, lebo čo-to pridal rozprávač pre poslucháča, aby to bolo zaujímavejšie. Matky často rozprávajú svojim dcéram historku o veľkej láske mladého dôstojníka Orlova a ruskej kňažnej Jekateriny. História sa neopakuje, alebo predsa?Po ľahkej a chutnej večeri prešiel Alexej Fjodorovič do knižnice. Chcel si pred spaním niečo prečítať. Niekto zaklopal na dvere.

„Vojdite prosím.“

Do miestnosti vstúpil správca, Johan Steiner. Bol to Nemec, ktorý pracoval v jeho službách už dlhé roky. Spoľahlivý, presný. Mal len jednu slabosť. Ženy. No tú pred svojím pánom starostlivo tajil. Neušla mu ani jedna nevoľníčka. Až na jednu. Robil si na ňu zálusk, no bol tu Nikolaj a ten mal oči všade tam, kde bol objekt jeho záujmu. Trpezlivo čakal na príhodnú chvíľu. Raz sa mu to predsa musí podariť.

„Vítam vás na statku, Vaše Blahorodie. Máte pre mňa nejaké príkazy?“

„Ďakujem. Chcel by som zajtra navštíviť rodinu Brylinových a vy pôjdete so mnou. O desiatej odídeme k susedom, pripravte všetko na zajtrajší deň. Nezdržíme sa tam dlho, vybavím čo treba a vrátime sa na statok. Potom mi podáte informácie o stave majetku, o celkovom hospodárení na statku.“

„Ako si želáte, pane. Bude tak, ako chcete. Idem pripraviť všetko potrebné. S dovolením.“

Alexej Fjodorovič sa usmial. Vedel, že na Johana sa dá spoľahnúť. Vybral si jednu z kníh a odišiel do svojej izby. Chvíľu si čítal. Potom zahasil sviečku a spal spokojným spánkom. Zobudilo ho slnečné svetlo. Miloval také rána. Ako všetci z jeho rodiny, bol šťastný, keď bol na statku. K svojim ľuďom a rodine bol úctivý a milý. Mali ho radi a vážili si ho nielen preto, ale aj pre jeho veľké vojenské zásluhy. Bojoval vo vojne s Napoleonom, patril medzi najodvážnejších dôstojníkov. Odvahu zdedil jeho syn po ňom. A nielen tú. Aj lásku k Anne. Ale o tom nemal starší Orlov ani tušenia.

„Ráno vyzerá krásne, dúfam, že aj deň sa podarí.“ -  hovoril si Alexej Fjodorovič.

Čakalo ho nepríjemné stretnutie. Okolie nerozumelo tomu, čo sa stalo medzi starými dobrými priateľmi. Celý život, už niekoľko generácií sa priatelili obidve rodiny. Rodina Orlových a rodina Brylinových. Deti grófa Brylina a Nikolaj s Annou vyrástli ako súrodenci. Bolo jedno, na ktorom dvore sa hrajú. Hlavne, že mohli spolu šantiť. Nikolaj, Nina, Andrej, Sonička a samozrejme aj malá Anna. K nim sa občas pridala aj Marfa a Máša. Hoci boli len nevoľníčky, deťom to neprekážalo. Keď boli špinaví od detských hier, nebolo vidieť, kto je pán a kto nevoľník. Všetci boli rovnakí huncúti. Čas detských hier sa skončil a bol nenávratne preč. Chlapci odišli do vojenskej školy a dievčatá vyrástli na krásne mladé dámy. Krásou vynikala najmä Anna. O nič menej za ňou nezaostávala Nina.Soňa bola ešte dievčatko, no dalo sa tušiť, že aj z nej bude krásavica. Tichá, utiahnutá, málokto si ju všímal, jej čas ešte neprišiel. Anna a Nina vyzerali ako sestry.Boli si dosť podobné. Plavovlasé krásavice. Obidve mali neuveriteľne dlhé a krásne vlasy. Keď si ich rozpustili, siahali im až po kolená. Už nemali čas na zábavky. Mladé šľachtičné si nemohli dovoliť taký prepych. Ich povinnosťou bolo správať sa na určitej úrovni a byť „dobrou partiou“.Alexej Fjodorovič mal s Annou iné plány. Videl jej talent, ktorý sa nedal prehliadnuť. Jej spev a herecké nadanie ho nútilo, aby pre ňu urobil viac, ako len nájsť jej dobrého ženícha. Bohatý manžel by zaistil Anne pohodlný život, no Orlov vedel, že Anna má na viac, ako na život bohatej šľachtickej ženy. Už v detstve sa dalo tušiť, že bude mať krásny hlas. Prišla do jeho rodiny ako malé štvorročné dievčatko. Jeho manželka Viera ešte žila, ale choroba jej už nedovoľovala často sa zúčastňovať spoločenských povinností. Chceli viac detí, aby Nikolaj nebol sám, mal desať rokov, bol najvyšší čas na súrodenca. Boh im viac detí nepožehnal. Veľmi sa preto trápili a keď prišla Anna, boli veľmi šťastní. Splnil sa im sen o dcérke. Plavovlasý anjelik.Ešte teraz sa usmieva pri spomienke na to, ako prišla do ich domu. Jedného večera s ňou prišiel domov na statok. Jeho žena Viera ležala na pohovke v knižnici a niečo si čítala. Nikolaj sa hral pri matke. Keď vošli, všetci zostali trocha v rozpakoch. Až jeho žena pretrhla ticho a povedala:

„Poď ku mne, moja.“

Dievčatko podišlo k neznámej panej. Bálo sa.

„Povedz mi, ako sa voláš?“

„Anna.“

„Dobre moja, teraz budeš bývať tu. U nás.“

„A to akože navždy?“ - opýtal sa malý Nikola.

„Navždy.“ - odpovedal Alexej Fjodorovič svojmu synovi.

„Ale ja ju tu nechcem!“ - trucovito odpovedal Nikolaj.

Dievčatko sa naľakalo a začalo plakať. Slzičky ako hrachy padali na jej nové šaty. Keď to uvidel malý Nikoluška, zobral ju za ruku a povedal jej:

„Neplač, ja som to tak nemyslel. Poď, ukážem ti hračky.“

A bolo po probléme.Zobral ju za ruku a odviedol do svojej izby. Daroval jej svoju najobľúbenejšiu hračku, ktorú mu kedysi dala jeho matka. Zamatového zajaca.

„Je tvoj, neplač už.“

Alexej Fjodorovič a jeho manželka Viera na seba pozreli. Toto nečakali. Mysleli si, že budú problémy a ono sa to vyriešilo samo od seba. Netušili, že skutočné problémy ešte len prídu. Deti rástli, manželka sa pominula. Choroba skončila ich šťastný manželský a rodinný život. Deti si dlho nemohli zvyknúť, že ich mama tu už nie je. Anna považovala Vieru za svoju matku. Ona jej tú lásku odplácala nežnosťou. Nikolaj žiarlil na nežnôstky svojej matky a otca voči Anne, aj jej to vyčítal, no matka mu to vysvetlila. Povedala mu:

„Pozri sa, ona nemá vlastnú matku a otca. A ty budeš stále náš syn. To, že sa s ňou maznám, neznamená, že ťa mám menej rada. Alebo, že ju uprednostňujem pred tebou. Mám vás obidvoch rovnako rada. Ste moje deti. Ak ti prekáža, že je tu, dáme ju preč.“

„To nie, nie!“ - kričal Nikolaj.

Predstava, žeby jeho sestrička mala odísť, bola hrozná.

„Som rada, že to chápeš.“ - usmievala sa matka na svojho syna.

Knieža Alexej pri spomienke na tieto chvíle zastal a utrel si slzy. Ako ten čas letí. Keď mal Nikolaj pätnásť rokov, odviedol ho do vojenskej školy. Vzpieral sa a trucoval, nechcel odísť. Až mu musel dohovoriť. Ručne. Nechápal ho, veď všetci synovia zo šľachtických rodín chodili do vojenskej školy. Považoval to za jednu z povinností mužov. Vedel, že Nikolajovi sa páčia uniformy a vojenský život. Preto nechápal jeho reakcie. Pravý dôvod, prečo nechcel odísť, netušil. Ani nemohol. Nikolaj sa nechcel odlúčiť od Anny. Niekedy ju aj trápil, ako všetci chlapci v jeho veku. Ale keď niekto druhý ubližoval jeho „malej sestričke“, zúril a dotyčnému dal poriadnu príučku. Ale to jeho otec nevedel. A bolo to dobré, že nevedel. Lebo Nikolaj netušil, ako by jeho otec zareagoval, keby vedel, že Annu miluje.

„Keby všetko bolo tak, ako predtým.“ - vzdychol si Alexej Fjodorovič.

To, čo mu urobil jeho priateľ, Peter Michajlovič Brylin, nečakal. Boli priateľmi od detstva. Poznali sa toľko rokov. Bojovali vo vojne a teraz toto. Netušil, aké majú Peter a jeho manželka problémy. Vedel, že sa mu páčia aj iné ženy. Často ho preto karhal. Milenky striedal rýchlo. Tajili to on aj Peter Brylin. Hanbil sa preto pred Mášou, aj pred sebou. Netušil, že jeho syn o tom vie. No dlžoby! Ani si nevšimol, kedy sa vlastne Peter dal dokopy s tým Ryškinom. Bol to vášnivý kartár a hazardný hráč. To, že prehral Ryškin celý svoj majetok ho až tak netrápilo. Ale, že jeho priateľ sa dá na také isté chodníčky, nečakal. Keby mu nepožičal značnú sumu peňazí, jeho rodina by bola na ulici. Bývalý hospodár od rodiny grófa Brylina odišiel pre pletky so ženami, hoci to bol vynikajúci správca. A ten súčasný sa vo financiách nevyznal. Preto statok išiel dolu vodou. A Máša bola zvyknutá na prepych. Nechcela sa v ničom obmedzovať. Ako dobrá matka a to bola, chcela svojim dcéram dať slušné veno. Veď bez vena by jej dcéry zostali bez ženíchov. A tá hanba! To teda nie! To Mária Alexejevna nemohla pripustiť. Keď sa dozvedela, akú sumu prehral jej muž v kartách s tým nešťastníkom Ryškinom, zúrila ako levica. Alexej Fjodorovič nikdy nevidel žiadnu ženu takto vyvádzať. Jeho Viera bola vždy nežná a pokojná. Nemala príčinu na podobné scény. Nikdy jej na to nedal nijaký dôvod, ani ten najmenší. Jej deti nemali ani tušenia, ako na tom ich rodina v skutočnosti je. Andrej ako dôstojník žil v Petrohrade, dievčatá rozmaznávané matkou si užívali život slečiniek na vidieku so všetkým, čo k tomu patrí. Barón Orlov nechcel deti priateľa pripraviť o budúcnosť. Preto sa rozhodol svojmu priateľovi požičať veľkú sumu peňazí. Dôveroval mu. Lenže zistil, že asi spravil chybu. Prešlo niekoľko mesiacov, skoro dva roky, ale Brylin mu peniaze nevrátil do dnešného dňa. Bez akéhokoľvek vysvetlenia. Bol bohatý dosť, tie peniaze mu až tak nechýbali, no vyrovnané dlhy robia dobrých priateľov. Preto sa rozhodol ísť na návštevu. Na poslednú chvíľu si rozmyslel, že správcu Johana so sebou nezoberie. Ráno si ho zavolal a vysvetlil mu, že pôjde sám. Johan sa s ním rozlúčil. Knieža Orlov v koči rozmýšľal o svojom dlhoročnom priateľovi. Zistil, že sa mu vyhýba. Bolo mu trápne, že musí ísť za ním on. Nemal rád nevyjasnené záležitosti, a tak sa nakoniec rozhodol, že osobne zájde za Petrom Brylinom. Keby mu jeho priateľ otvorene povedal, aby počkal so zaplatením, samozrejme, že by mu vyhovel. Lenže Peter neurobil nič a to ho riadne sklamalo. Na staré kolená sa zmenil. Alexej Fjodorovič sa s tým nevedel zmieriť. Najal si človeka, ktorý Petra sledoval a ten mu včera v Petrohrade oznámil, že Peter Michajlovič je doma na usadlosti.Preto hneď odišiel, chcel ho prekvapiť a hlavne vidieť a zhovárať sa s ním. Veľmi sa tešil na súkromné divadelné predstavenie v jeho dome. Ale návšteva rodinných priateľov nezniesla odklad. Takéto a podobné myšlienky blúdili mysľou starého Orlova. Ani si neuvedomil a koč vošiel na panstvo grófa Brylina.

„Situácia sa musí raz a navždy vyriešiť.“ - s týmto odhodlaním vstúpil do domu svojho priateľa.

Už na chodbe počul, ako sa Peter a Máša hádajú.Povedal sluhovi, aby ho ohlásil. Sluha zaklopal a povedal:

„Knieža Alexej Fjodorovič Orlov.“

Zaklopanie a oznam sluhu zastavili prudkú hádku manželov. Jeho určite nečakali. To bolo posledné, na čo by si teraz spomenuli.

„Dobrý deň všetkým.“ - povedal Orlov.

Spomínaní dvaja na neho hľadeli ako na zjavenie.

„Prišiel som navštíviť svojich priateľov a vyriešiť jeden problém.“

„Aký problém?“ - vyletelo z úst Márie Alexejevnej.

„Vy dobre viete, aký.“ - s úsmevom odpovedal Orlov.

„Dobrých priateľov robia vyrovnané dlhy.“

„Alexej Fjodorovič. Najprv sa posaďte, nebudeme predsa pri rozhovore stáť. Marfa, no tak Marfa, kde si?“

Do izby vošla mladá červenovlasá dievčina, slúžka rodiny.

„Tu som, pani, čo prikážete?“

„Dones čaj a koláčiky.“

„Ako prikážete, Vaše Blahorodie.“

Slúžka odišla a o chvíľu doniesla pohostenie.

„Prosím, nech sa páči, posaďte sa.“ - ukázala na miesto pre knieža Orlova.

„Musím niečo vymyslieť, ako tie prekliate peniaze nevrátiť. Len neviem ako.“

Usmiala sa na Orlova a opýtala sa ho:

„Ako sa máte, Alexej Fjodorovič? A Nikolaj? Je stále v Petrohrade?“

„Nikolaj. Že mi to hneď neprišlo na myseľ.“

Máša už spriadala svoje plány, ako vyslobodiť jej rodinu z tejto nepríjemnej situácie.Nikolaj. Ten zatiaľ prežíval krušné chvíle. Ale o tom títo nemali ani zdania.

Table of Contents

Ľubica Štefaniková