DOČASNĚ SLEPÁ SPRAVEDLNOST

MILAN DUŠEK

Ústí nad Orlicí 2012

© Milan Dušek, 2012

© Illustrations Václav Smejkal, 2012

epub: ISBN 978-80-7405-236-1

mobi: ISBN 978-80-7405-237-8

ČLOVĚK NA HRANĚ

1

Zatáčka.

Ostré světlo z reflektorů přeběhne po zjizveném okraji vysokého lesa, pak se rozbíhá znovu po silnici. Smrkový porost je z obou stran. S tmavou oblohou nahoře to připomíná dlouhý, předlouhý tunel.

Tísnivě působící krajina.

Muž na sedadle řidiče je mi povědomý. Oběma rukama svírá volant, upřeně zírá do čelního skla, nepochybně sleduje vstříc mu přibíhající silnici. Chvílemi se mu zdá, že se okolní temné porosty rozpínají, jako by se chystaly pohltit asfaltku.

Náhle se auto zhoupne, vzápětí dokonce nadskočí.

Muž jako by se probral z jakési letargie. Strhává volant doleva a hned ho točí zpátky. Vůz kličkuje mezi výmoly v asfaltu jako zajíc před střelci, kteří mu kráčí v patách.

Auto jedoucí stále rychleji, bez ohledu na stav vozovky, je seat Toledo.

Pak konečně poznávám i samotného řidiče.

Jsem to já.

Pokud jsem to já, kam vlastně jedu?

A proč nezvolním a nepřizpůsobím jízdu zoufalému stavu silnice? Zima dala komunikacím zabrat a tady se dosud evidentně nezalepovalo. Na nový povrch nejsou zřejmě peníze. Ale na co u nás jsou, že?

Cítím stoupající adrenalin. Zlobí mě, že nevím, kam tak pospíchám. Proč nedbám na bezpečnou jízdu a tak bezhlavě riskuju jako by zítra pro mne znamenalo už nikdy?

Připadá mi, jako bych se řítil po vlnitém plechu a přesto stále víc sešlapuji plynový pedál.

Přeskočilo mi?

O co může jít, že zapomínám na veškerou opatrnost?

Ale co když utíkám?

Jenomže kam, před čím nebo před kým?

Ani tohle nevím.

Začíná mi hučet v uších. A jako bych fyzicky cítil zrychlení krevního oběhu. Pak přichází i bodavá bolest u srdce, které tu náhlou zátěž zvládá pouze s obrovskou námahou. Čelo už mám orosené kapičkami potu. Chřípí nasává jeho pach. Vlhnou mi i ruce na volantu.

Že by předtucha konce?

Dva světelné body přede mnou se přibližují. Stále víc mě oslepují. Držím se volantu a cukám sebou jako motýl, kterému ještě nedošlo, že v sobě má špendlík, který mu nedovolí sebenepatrnější pohyb stranou. Svéhlavě osamělý, konejšící si svoji samotu, která může mít pouze jeden konec.

Naštěstí se probouzím.

Mžourám tmou a mým tělem se jako řeka rozlévá obrovská úleva z poznání, že šlo o pouhý sen.

Přemýšlím o něm.

Nerozumím mu.

Ke všemu ta místa, od kterých mě probuzení odtrhlo, ani neznám. Bohužel mi ani nic nepřipomínají. Minulost to tedy nebude. Že by na mé podvědomí zaklepala budoucnost?

A sen se mi střípek po střípku rozpadá. Postupně uniká i jeho samotná podstata. Po chvíli se mi už nepřipomíná ani jako zadřená tříska pod kůží. Zase usínám.

Určitě to nechci, ale znovu se ocitám v seatu, znovu se řítím po té rozbité silnici, z obou stran sevřenou vysokým smrkovým lesem, odshora přiklopenou příšerně černou klenbou oblohy.

Znovu jedu a nevím kam.

Autor: Milan Dušek

Název: Dočasně slepá spravedlnost

Ilustrace: Václav Smejkal (JMB)

Vydal: OFTIS Ústí nad Orlicí

Vydání: druhé

Rok: 2012

Sazba: Václav Novák