Chvění

Lubomír Macháček

Ústí nad Orlicí 2012

© Lubomír Macháček, 2012

© Illustrations Klára Klose, 2012

epub: ISBN 978-80-7405-239-2

mobi: ISBN 978-80-7405-240-8

1.

Jedno vím jistě, že jsem pohlavně vyhraněnej, ale jestli jsem taky vyhraněnej chaos, což mně občas vytýkají mí nejbližší, nehraje pro mě zas až tak důležitou roli. Rozhodně to nemá co dělat s mým podezřením, že jsem naklonovanej. Přiznám se bez mučení, že tohle tušení, hraničící s jistotou, mě provází už delší dobu. Blbý, co?

Teď je totiž klonování v módě, podobně jako třeba piercing, barevný tetování, skupináče, vytváření seznamů, technopárty, volba miss všeho druhu, šmírování a tak. A taky žvásty všeho druhu. Občas mám docela strach, jestli mě někdy neukamenujou, jestli nejsem třeba už v pořadí. Pro svůj původ. Možná bych byl ale pak konečně slavnej.

Jo sláva, to jsou peníze. Táta říkal, že prudká Sharon jednou ukáže ve filmu čárku a už je slavná, zatímco o něm se ví, jen když si na něho někdo stěžuje nebo ho žene k soudu. Tak bych teda nechtěl dopadnout, jako můj táta.

To mně povězte, co to do mě najednou vjelo. Gábina, moje ségra, by prohlásila, že se ve mně probouzí libido, u ní to začínalo podobně, já si ovšem myslím, že už ho mám dávno probuzený, i když jeden neví …

Jak z toho ale ven? Uvažoval jsem o deníku. Táta by ovšem prohlásil, že se po něm opičím, protože on sepisuje pořád ňáký zprávy a posudky a dělá diagnózy. Jenomže jaký! Když o někom má napsat, že je blbej, tak napíše, že je prostoduchej.

Nebo dost často používá termínu hraniční osobnost, proč ale nenapíše rovnou, že ten a ten je ujetej? Pěkná pakárna. Tátu za vzor nechci v žádným případě, i kdyby byl zlatej. To já bych psal do svýho deníku rovnou, co si myslím.

„Jemináčku, to je dobře, Jonáši, že ses rozhodl psát deník, Hynek ho kdysi také psával a jak jsem na něho bývala hrdá! I básničky mně skládal,“ pochválila by mě máma a zároveň by mě pohladila po hlavě, což doopravdy nesnáším, protože už nejsem žádnej mazel.

Vím, co by jí šlo hlavou … Že když mě chytnou roupy, dozví se všechno z deníku. O známkách, který zatajuju, o učitelích, o zlotřilých kamarádech, zkrátka máma mě bude mít pod kontrolou. Co kdybych si náhodou začal píchat nebo vyloupil banku …

Vrtalo mně hlavou, že už máma asi na tátu hrdá není, když vede tyhle řeči, ale hlavně mě napadlo, že si radši deník psát nebudu, pořád bych musel myslet na to, co na sebe vykecám a taky jestli se v něm někdo nešťourá a nezná všechny moje tajemství.

Mám toho na srdci děsně moc, možná jsem v tuhle chvíli i raněnej a zmocňuje se mě zvláštní, uhrančivý chvění. A vůbec nic nechci tajit, i když táta říká, že každej člověk má mít nějaký tajemství v zásobě, aby byl zajímavej, a že je to dobře. Takovej je prej život, kdybysme neměli tajemství, byla by to neskutečná nuda. Teda nudit v životě bych se nechtěl.

Například náš táta Hynek má v šuplíku pár čísel pornografickejch časopisů, objevil jsem je úplně náhodou. Však jsem na něho taky uhodil, ale nenechal se vyvíst z míry.

„Lehký holky, divoký ženský, tos nikdy neviděl? Některý jsou docela pěkný, než se nechaj vypreparovat a nafouknout, ale mamince je nebudeme ukazovat, co říkáš, to je zábava spíš pro chlapy a nedílná součást mý práce,“ usrk do ztracena a přemístil je do druhýho šuplíku, který zamyká.

Jenže já mám od toho šuplíku klíč, což on neví. Když potřebuju informace, tak si v těch jeho herbářích listuju a taky se v nich probírám, když se nudím, protože mě částečně vzrušujou. Sice člověk má z těch obrázků za chvíli šikmý voči, ale mně to nevadí.

Táta jednou významně utrousil, že se v životě nudil leda tak ve čtrnácti, v patnácti. A to vždycky jenom chvíli, protože v tý době chodil do Pionýra a nebyly tady pornografický časopisy. Když má dobrou náladu, tak si sednem a on řekne:

„Pojď ke mně, Jonáši, to máš místo pohádek,“ a vypravuje mně jak malýmu klukovi, co dělal ve dvanácti, ve třinácti a tak.

Já vím, co dělal. Bloumal po Bubeníkovejch sadech a nevěděl, do čeho píchnout, zatímco v Pionýru bylo vždycky práce dost: sbírali papír, vysazovali stromky svornosti, brousili srp a cídili kladivo a když se soudružka učitelka nedívala, tak někdy osahávali holky, aniž by holky za to něco chtěly. Mohli si to dovolit, protože dřív, aspoň já ty zprávy mám, byly sice děvčata uvědomělý, ale eště ne tak emancipovaný a protržní. Jen některý průkopnice.

Dokonce mně jednou prozradil, že měl kvůli makačce dvojku z chování. Utrh totiž spolužačce podvazek. On byl asi pohlavně zaostalej vlivem puritánský rodičovský výchovy, a tudíž dost nešikovnej.

Jeho matka, moje babička, měla za celý život jen jednoho chlapíka, mýho dědečka, natož aby zažila skupináče. A to ji vyloučili ze strany! Ještě že babička nežije, asi by jí přišlo opravdu líto, že nemůže bejt trendy. Ale od tý doby se už táta docela vyvinul. On je totiž psychologem.

„Ty seš tou svou profesí poznamenanej, někdy se skoro bojím před tebou něco říct, abys mě neanalyzoval …“ heftí ho občas máma.

Tuhle se rodiče dohadovali, jestli sochař Linhard blbne po pivu, nebo jestli tu jeho blbost lze přeformulovat a chápat jako jistý druh talentu. Táta mámě vysvětloval, že talentovanej člověk může bejt venkoncem i jednodušší, ale že určitý množství piva, kterýmu Linhard holduje, spíš než intelekt neblaze zasahuje žlázy s vnitřní a s vnější sekrecí. Nebo jsem to špatně pochopil?

Naše máma se jen tak nedá, ona je učitelka. Když ji táta chce nejvíc naštvat, tak jí řekne, ať mu zadá úkoly a pak je oznámkuje. To má potom mamka hysterák a vyčte mu, že si ji měl před svatbou důkladnějc otestovat.

Naštěstí hysterák probíhá v průměru dvakrát do roka a popravdě řečeno, většinou za to můžu já. No, proč zapírat, Jonáš, teda jako já, je zkrátka trochu jinej, například má dysfunkci. A eště mě trápí něco, o čem zatím nechci povídat.

Prostě nemám to vůbec lehký. Třeba právě dnes jsem dostal od Sofie Vostrý, naší profesorky, poznámku. Psali jsme pojednání o svým budoucím povolání a Jonáš popravdě napsal, že by si chtěl zařídit krámek, kde by prodával zlomený hokejky od Jaromíra a fotografie s podpisy Ester, ale Sofii se to nezamlouvalo a prohlásila, že ze sebe dělám blbečka a tím pádem z ní taky. Možná si myslela, že budu chtít bejt po tátovi psychologem, ale to se zatraceně mejlila.

Chodím totiž na gympl. Upřímně řečeno se mně tam ani trochu nelíbí, naši ale chtěj, abych studoval, a tak se snažím. Prej bych jim jednou mohl vyčítat nezájem. Tuhle rodičovskou logiku zbožňuju.

Dneska po tý poznámce jsem ani nešel domů, protože jsem si představil, jak máma zase bude vyvádět a táta hodí do placu teorii konfliktů od Kurta Lewina, kterou jsem slyšel už tisíckrát, a tak jsem se dal klukama zlákat na čutanou u školy.

Fotbal mně jde náramně. Umím nejen kličkovat, ale v pravou chvíli i vystřelit a hlavně, říká táta, mám jako středopolař strategický myšlení, vidím i tam, kam jiný nedohlídnou, a že bych se prej pozdějc moh uplatnit i v politice. Nevím ale, jestli si ze mě nedělá srandu, jestli mě jen tak nehecuje, on totiž odmítá číst v novinách komentáře a uznává jenom přímý přenosy.

Dneska jsem dal dva kousky, ale byl jsem děsně uštvanej. Honil jsem si triko, protože za oknem ve třídě jsem zahlídl Elišku eště s nějakejma holkama, jak nás potajmu sledujou. Znáte holky, koukaj dopředu a věděj, co se jim šustne za zády. Samozřejmě jsem machroval, ten druhej gól jsem dal patičkou a eště míč prošel Leonovi mezi nohama, klasický jesličky …

Pak jsem s hrůzou zjistil, že už jsou čtyry a že máma chtěla něco pomoct na zahradě, tak jsem pospíchal domů, abych se po utkání rychle osprchoval, jsem totiž na hygienu dost háklivej, jenomže sprcha u nás byla obsazená.

Koupelnu jako obvykle okupovala Gábina. Ta když jde na rande, chystá se čtyři hodiny předem a všude zaclání. To se potom zamkne na šest západů a zřejmě se kouká celou tu dobu do zrcadla, trhá si obočí, počítá beďáry a natáčí si vlasy. Co by jinýho taky dělala …

„Budeš tam dlouho?“

„To seš ty, Jonáši?“

„Jo, a chci se osprchovat.“

Lhal bych, kdybych tvrdil, že se do zrcadla na sebe nikdy nepodívám, ale určitě jinak, než ségra. Ženský tělo je nádherný, jenže mužský je tak nějak zajímavější. Nevidíte skoro nic a najedou je tam hodně moc, to mě teda na Jonášovi fascinuje. Nejvíc mě ovšem dojme Gábina, když si prohlíží nohy, jestli je nemá chlupatý.

„Tak dělej,“ spěchám.

„To nevíš, blbečku, že si ženské holí nohy, aby byly trendy …“

„No tak, Gábino, takhle se s bratrem nemluví,“ napomenula ji mamka, která se najednou objevila v hale a něco zaslechla. Fakt je, že Gábina má docela pěkný nohy, já je mám zase dost chlupatý.

Řek jsem mamce, že hned přijdu, jen jak se osprchuju, a že by Gábina měla vypadnout, ale máma jen pokrčila rameny a zmizela na dvorku. Není to tak dávno, co mně říkala, že se jí chlupatý nohy na chlapech docela líběj, jde o znak mužnosti, jenže mně ty voštiny vaděj. Mít v šestnácti chlupatý nohy a eště dysfunkci není žádnej med.

Takhle se ségrou zápolíme, jednou má navrch ona, podruhý já, dokonce si mě občas dobírá, i když v poslední době už to není tak žhavý:

„On se stydí!“ křičí na mě ségra, když vpadne do koupelny, že si zapomněla hřeben, a já sebou škubnu a cloním si rukama svou přirozenost. Její oči sklouznou po mým těle a pronese to svý oblíbený: „A kdes zapomněl frantíka, Jonáši?“

Prej mě, když jsem byl malej, koupala. To bych chtěl vidět, když je jen o dva roky starší než já, jak mě asi uzvedla. Je normálně blbá a nadržená, to je jediný, co o ní můžu říct. Od jistý doby se v koupelně zamykám a taky si dávám majzla, abych neuklouznul po mejdle.

Fakt je, že jsem dost čistotnej, na to si potrpím. Taky se po jejích vpádech podívám vždycky na frantíka, jestli je na svým místě. Ale Leona nedoženu, ten nám ho všem ukazuje. Říkal, že holkám prej nevadí, jak ho mají kluci velkýho, hlavně když dosáhnou dvaceti orgasmů, což je v postmoderní době a v podmínkách volný soutěže takovej standard.

To by snad v mým případě neměl bejt problém, protože já už udělám šedesát kliků a máma říká, že jsem šikovnej. A já ji věřím, je učitelka. Holkám ovšem prej vadí, a na to vemte jed, když někdo není hokejistou, což nejsem. Vlastním jen dvě zlomený hokejky od Jaromíra a kdo ví, jestli jsou pravý. Budu se muset nad sebou zamyslet.

Obsah

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

Autor: Lubomír Macháček

Název: Chvění

Ilustrace: Klára Klose (www.klaraklose.com)

Vydal: OFTIS Ústí nad Orlicí

Vydání: druhé

Rok: 2012

Sazba: Václav Novák