Nahá pravda

Milan Dušek

Ústí nad Orlicí 2012

© Milan Dušek, 2012

© Pavel Langhans, 2012 illustrations

epub: ISBN 978-80-7405-218-7

mobi: ISBN 978-80-7405-219-4

Paměť už skryla tolik zla -

nelze to zvážit, změřit

i životem se prolhala

není jí co věřit

Varlam Šalamov

Prolog

Až na ty rozporuplné myšlenky, co se mu honily hlavou, si připadal v pořádku. Horečka ustoupila, zbyly po ní pouze rozpukané rty. Poprvé snědl všechno, co mu přinesli, a pak s nebývalým zájmem pohledem zkoumal nemocniční pokoj. Ležel v něm sám. Zbývající dvě lůžka byla zastlaná a pečlivě uhlazená, jako by se jich žádný pacient dlouho nedotkl.

Náhle se ve dveřích objevila sestřička a oznámila mu, že má návštěvu.

Anděla! blesklo mu hlavou. Hrdlo se mu zatáhlo, srdce zabušilo o poznání rychleji, jako by ho cítil až v krku.

„Buď pozdraven,“ zvesela zvolal příchozí.

„Vy?“ Nepodařilo se mu skrýt zklamání.

„Já. A mrzí mě, že u tebe postrádám jakékoliv nadšení. Poslechni, že jsi místo mne očekával nějakou fešandu?“

„Sedněte.“ Přemohl se.

„Díky.“ Odhrnul přikrývku na sousedním lůžku, hýžděmi spočinul na jeho okraji a mlčel, jako by mu poskytoval čas, aby se vzpamatoval.

„Nic tam nebylo,“ zabručel, aby to už měl za sebou.

„A jseš si tím úplně jistý?“ Návštěvník na něj zíral, jako by neměl v úmyslu uvěřit.

Nepovažoval za nutné odpovědět. Od chvíle, kdy se probral, na tohle setkání čekal a obával se ho.

„Jen klid. Snažte se upamatovat na každou maličkost.“ Návštěvník přešel ke strohému vykání. „Hlavně potřebujeme vědět, odkud na vás vystřelili.“

„Opravdu nevím. A ve dne v noci na to myslím,“ procedil přes zuby. „Vůbec si to nedokážu vysvětlit. Dvakrát jsem obešel celou úžlabinu. Nejméně deset minut pozoroval okolí skrýše. A přeci mám pocit, že museli být velice blízko.“

„Tak vidíte. Možná jste střelce i spatřil. Jenom si to nyní nemůžete vybavit.“

„Měli jste tam jít se psem,“ dostal ze sebe, jako by mu v krku vězel knedlík.

„Bohužel máme své směrnice. A ty něco takového nepřipouštějí.“ Jak promnul prsty, v kloubech mu zalupalo. Ruce měl velké, jako by se celý život oháněl lopatou.

„Nakonec mi vyčtete, že jsem použil zbraň, abych někoho přivolal a nezůstal tam ležet bradou vzhůru!“ zareagoval a znělo to až agresivně.

„Ale ne,“ pravil návštěvník a uhnul očima, ve kterých se možná mihl střípek chlapského porozumění.

Skoro se zastyděl.

„Promiňte,“ vymáčkl ze sebe rozpačitě. „Asi mi už tenhle špitál leze na mozek. Největší vztek mám samozřejmě na sebe. Vždyť jsem do té léčky vlezl jako nějaký zelenáč.“

Návštěvník náhle začal pospíchat.

„Pust to z hlavy,“ zatykal mu znovu. „A brzy se uzdrav,“ popřál. Přátelsky mu stiskl ruku a opustil pokoj.

Evžen Kodet si zákonitě vybavil, jak tam s nimi byl poprvé.

Slunce v barvě přezrálého pomeranče sklouzlo za Velkou Mokrou a okolní lesy ztmavly. Pootočil hlavu a zadíval se na své dva společníky v maskovacích oděvech bez hodnostního označení, s břichy přelitými přes uvolněné opasky. Asi před hodinou spolykali housky proložené šunkou a sýrem a oddali se rozjímání se spuštěnými víčky. Funěli jako o půlnoci. Spánek na čerstvém povětří jim nezáviděl, ale už měl dost vlastní nečinnosti. Víc než pět hodin civí do průsmyku se špinavými ostrůvky zledovatělého sněhu a v hlavě přemílá všelijaké nesmysly, zatímco na jednotce má povinnosti, které bude muset dohnat na úkor svého volného času. A ke všemu vyloženě spoléhají na to, že bdí!

Jenomže každá trpělivost má své meze!

Vydržel sedět ještě celých deset minut, než popadl samopal, který měl šikmo přes kolena, a vyskočil, aby si rozhýbal ztuhlé nohy.

„Copak?“ zařízlo se mu do zad.

Pootočil se a zíral do ústí hlavně. Dokončil obrat a zkřížil zrak s Vítem, čtyřicátníkem s postavou zápasníka polotěžké váhy a reflexy, které by mu mohl závidět leckterý pistolník z bájného divokého západu.

„Za půl hodiny bude tma.“

„A co?“ zabručel druhý. Říkal si Olda a na rozdíl od staršího Víta nebyl skoupý na slovo.

„Je mou povinností, upozornit vás, že musíme k drátům dorazit před setměním.“

„Musíme, jo?“ Olda se pobaveně ušklíbl. „Moc dobře víme, co si můžeme dovolit, a co ne, jo?“

A toho, co vám dovoleno není, bezpochyby je minimálně! pomyslel si Kodet. Probuzený adrenalin mu nejdřív nabídl podrážděnost. Vyhrkl, aby mu vysvětlili, jaký význam má, že tam budou trčet dál, i když vědí, že jejich člověk za tmy určitě nedorazí.

Jeho otázku přešli mlčením. Blahobytně zívali a nahlas se dohadovali, co asi mohlo způsobit, že se jejich muž neobjevil, jak s ním měli dohodnuto. Pouze zmeškal? Nebo se na druhé straně něčím prozradil a byli tu zbytečně?

Kodet jim naslouchal a nebyl si docela jistý, zda ho schválně neprovokují. Pak si raději namluvil, že jednají bezděčně, ze zvyku, který už asi zakořenil v jejich elitní branži. Zády se opřel o kmen smrku, z krabičky vylovil poslední cigaretu. Vykouřil víc než obvykle!

Když konečně sestupovali pěšinou, mlčky ho následovali, ale často se zastavovali a naslouchali do houstnoucího šera, jako by stále ještě zvažovali, zda se přece jen do průsmyku nemají vrátit.

Za pár dní se určitě přihrnou znovu! uvědomil si Kodet nedaleko zátarasu. Rázem měl po náladě. Ne, že by je vyloženě nesnášel. Jejich přítomnost chápal jako nutné zlo. Rozčilovalo ho, že jakmile se ohlásili, všechno ostatní muselo jít stranou!

U odklopeného víka kufru bílého moskviče s pražskou espézetkou se převlékali do civilních oděvů a bavili se o jakési hospodě kdesi poblíž Plzně. Kodeta napadlo, že o nich ví velmi málo. Vlastně pouze znal jejich křestní jména, pokud byla skutečně pravá. A věděl, že jsou ze Správy. Vyhýbali se všem debatám, které neměly přímý vztah k jejich výletům do průsmyku.

Sotva Vít rozjel auto, Olda se k němu obrátil a dával mu instrukce.

„Může se tady objevit zejtra, nebo i pozejtří, jo? Jestli ti odpoví správným heslem, okamžitě brnkni majorovi na prapor, ten potřebný zařídí, jo? A hlavně ho netahej na rotu, jo?“

„Copak sloužím první rok?“ odsekl Kodet.

„Nech ho sedět někde před technickým zabezpečením. Nejlíp v křoví, aby ho vojclové neokukovali, jo?“ pokračoval Olda na stejnou notu. Kodetovi už s tím svým jo šel na nervy. Proto se zeptal, co když se ten chlap vůbec neukáže.

„Hele, nemaluj čerta na zeď, jo?“ zamračil se Olda. „Jistě už potřebuje prachy. Ale pro každý případ. Kdyby nepřišel, v pátek si tam vyšlápneš, jo? Samosebou sám, jo?“

Kodet mohl namítnout, že je to v naprostém rozporu se služebním předpisem, ale včas mu došlo, že by se tím jen ztrapnil. Určitě mají požehnání z nejvyšších míst. A major ho důrazně upozornil, aby se jich na nic nevyptával a splnil všechno, oč ho požádají.

„Výsledek toho pátku mám taky ohlásit majorovi?“ zeptal se, když vystupoval u odbočky k Mýtině.

„Zapaluje ti to, nadporučíku.“ Olda se ušklíbl a napřáhl ruku. „Měj se tady dobře, jo?“

„Vám tohle jistě nemusím přát …“ oplatil mu jedovatost. Konečky prstů se dotkl štítku čepice a vykročil k nedaleké jednotce.

Stanovené dva dny očekával, zda hlídka z pozorovatelny Lom oznámí výskyt neznámé osoby před zátarasem, ale nic se nedělo. Když se pak vydal splnit úkol, v lese místy dosud ležel sníh, vanul chladný vítr a porosty na úbočích hraničních hor každou chvíli kropily spršky téměř ledového deště. Podstatně se ochladilo.

Ukryl se v mlází na svahu Malé Mokré a dalekohledem pozoroval strakaté propadliště průsmyku, protější stráň, pozvolně stoupající k Velké Mokré, a zvlášť bedlivě nevelkou paseku při úpatí, posetou mnoha pařezy, obemknutými prstenci okoralého sněhu. Nikde nezaznamenal podezřelý pohyb. Přesto neriskoval a k cíli se přibližoval obezřetně, s připraveným samopalem, přichystán na nejhorší.

Naposled se ostražitě rozhlédl a v hlubokém předklonu ruku vsunul do uměle rozšířené prohlubně mezi kořeny.

Skrýš byla prázdná.

Už se napřimoval, když kdesi za ním třeskla rána a téměř současně ho cosi prudce udeřilo do zad, žhavě proniklo do jeho těla. Polekaně vyjekl a mechanicky rozpřáhl paže, jako by se něčeho chtěl zachytit a aspoň zpomalit svůj pád. Samosebou nic nenahmátl a tak nezadržitelně klesal na pařez. Po tvrdém dopadu se mu setmělo v očích a ztratil vědomí.

Když se probral, zjistil, že má značně omezenou možnost pohybu. Ruce i nohy ho neposlouchaly, jak by si přál. V hlavě mu hučelo, jako by se v ní rojily vyplašené včely. Zaléval ho studený pot, s obrovskou námahou lapal po vzduchu.

Přepadl ho úděsný pocit, že se udusí.

Kdo? Proč? S jakým úmyslem? Ten zákeřný střelec utekl, nebo se k němu přibližuje? A co když jich je víc?

Teprve v souvislosti s těmito otázkami si vzpomněl na zbraň. V pouzdru na opasku měl pistoli, ale na ní ležel. Navíc se mu v jeho situaci zdála nepoužitelná.

Samopal po chvíli objevil kousek od pařezu. Vylétl mu z ruky v okamžiku zásahu.

Bez něj nemám šanci!

Zaťal zuby a bez ohledu na bolest, která neustále sílila a hrozila ochromit celé tělo, se centimetr po centimetru posunoval k okraji pařezu.

Byla to celá věčnost, než se konečky prstů dotkl chladné pažby. Než zbraň uchopil tak, jak potřeboval. Oběma rukama.

„Kde jste? Vylezte! Ukažte se, sakra!“ chrčel vztekle a uvnitř prsou mu bobtnal tupý přetlak, jako by už na samém okraji ničivé exploze. Dech mu těžkl, kvapem ubývalo sil. Ze všeho nejvíc se obával, že znovu omdlí.

A tenhle živočišný strach ho postrčil k myšlence, že musí přivolat pomoc.

Mozek měl v pořádku, ale tělo jako z olova, nedokázalo ihned vykonat, co si usmyslel.

Pokud nevystřelí aspoň krátkou dávku, mohou se ho zmocnit ti, kteří ho zranili! Nikdy nikomu by už nevysvětlil, že se v jejich moci ocitl bez vlastního přičinění. Stal by se zběhem a vlastizrádcem … Nebo tu vykrvácí, protože pár hodin potrvá, než ho na Mýtině začnou postrádat. A Viktor bohužel ví jen to, že prolezl podchodem u pozorovatelny Lom.

Pokoušel se o obrat na levý bok, aby si mohl podepřít zbraň. Dlouho to vypadalo beznadějně. Dokonce už to chtěl i vzdát, ale zatvrzelost nakonec přinesla kýžený výsledek.

Sípavě dýchal, zalykal se vlastními zvratky. Rozbouřená krev mu bušila ve spáncích, slzy se mu samovolně draly zpod víček.

Vzpamatuj se, jde ti o život!

Silou vůle otevřel oči a v zorném úhlu zakaleného zraku zakmitaly špice smrků vysokého lesa. Konečně se mu toporným prstem podařilo nahmátnout spoušť. K pohyblivému nebi vzlétl roj bzučících čmeláků.

Zpětný ráz mu z ochabujících paží vyrval samopal.

V euforii, která se ho po těch výstřelech zmocnila, se domníval, že nebude problém zbraň znovu uchopit. Ale jak se dostal do vratké polohy, hlava se mu zatočila. Topasově zbarvená zem se pod ním zahoupala a stáhla ho na sebe jako nedočkavá milenka.

Obsah

Prolog

Naivita věku

Když padaly hvězdy

Nechte mě žít

Epilog

Autor: Milan Dušek

Ilustrace: Pavel Langhans

Název: Nahá pravda

Vydal: OFTIS Ústí nad Orlicí

Vydání: druhé

Rok: 2012

Sazba: Václav Novák