Příběh srdce

O dracích
a menhirech

Roman Troják

Ústí nad Orlicí 2012

© Roman Troják, 2012

© Illustrations Jaromír Palme, 2012

epub: ISBN 978-80-7405-245-3

mobi: ISBN 978-80-7405-246-0

Předmluva

Příběh srdce

Všechny příběhy, které nám vstupují do cesty, obsahují vedle čisté pravdy i závoj omylů. Nevím proč, ale snad to tak má i být. Zaměřte proto své vědomí do svých srdcí. Právě tam se skrývá celá část pravdy, kterou hledáme. Jakmile se jí střípkem pravdy ve vyprávěném příběhu jen lehce dotkneme, rozechvěje se vaše srdce velmi zvláštní a nezaměnitelnou náladou. To je ta chvíle, kdy je vám vaše srdce ochotné vyjevit celé své tajemství. Stačí se jen ztišit a s láskou se zaposlouchat do jeho vyprávění - do příběhu vašeho vlastního srdce. Je to příběh, který se týká jen vás. Tajemnou nití vás spojí s dávno uplynulými věky a otevře před vámi mnoho zajímavých skutečností. Nikdo jiný než vaše srdce váš příběh pravdy nezná. Proto mu prosím důvěřujte. Ochraňujte tento svůj cenný dar. Je velmi křehký a je jen váš …

Zemětřesení

ejstarší poutník světa kráčí krajinou. V pravé ruce drží dlouhou dřevěnou hůl, v levé ruce raneček, jehož obsah už po dlouhá léta ostražitě střeží, lehký šedý plášť mu za zády vlaje ve větru. Jeho pohyby zcela naplňují záměr. Dávno jsou oproštěny od čehokoliv zbytečného. Jsou ladné, plynulé a svěží, jako by se při chůzi ani nedotýkal země.

Jeho úkol je jediný. Být právě tam, kde je ho třeba.

Zastavil se uprostřed louky na vrcholu kopce a svůj vědomý zrak zaměřil na protější svah ke královskému hradu. Jeho pohledu není nic skryto. Proniká hradními zdmi stejně tak snadno jako spletitými uličkami lidské duše. Z jeho očí tryskají proudy bezpodmínečné lásky …

Zdi hradu se zachvěly. Poprvé. Podruhé. Potřetí. Slavnostní hudba přestala hrát. Řeč utichla. Hosté čekající na zásnubní oběd zděšeně zírali na chvějící se sklenice s vínem. Jejich obsah se pomalu rozléval po těžkých dubových stolech. Obrazy na zdech se houpaly, talíře v kuchyni padaly k zemi a s tříštivým rámusem se rozbíjely o kamennou podlahu. Všichni věděli své. Letos to bylo už druhé zemětřesení.

Král vstal od stolu, omluvil se hostům a spěšně opustil společenský sál. Pak vyběhl dlouhé točité schody hradní věže, na jejichž vrcholu s vysíleným dechem otevřel kované dveře. Za nimi se už nad obrovskou kádí vody nakláněl vysoký štíhlý muž s tmavými vlasy a dlouhým černým plnovousem. Byl oblečený v tmavě modrém alchymistickém plášti se žlutě vyšitými znaky na zádech.

Nevysoká, zato ale velmi objemná káď stála na masivním dubovém stole a voda v ní se stále ještě houpala ze strany na stranu. Královský alchymista, který se nad ní nakláněl, snad ani nevnímal královu přítomnost. Stál na mokré kamenné podlaze a s velmi naléhavým výrazem v očích se pokoušel z vnitřního obvodu kádě odečíst zbývající výšku hladiny vody. Když se hladina konečně ustálila, ukázal svým dlouhým ukazovákem na sloupec s vyrytými čísly.

„Dnes je to už v polovině pátého stupně,“ vyslovil zachmuřeným hlasem. „Při devátém stupni praskají zdi hradů!“

„Já vím!“ pravil odevzdaně král. Jeho svěšená ramena a bezradný výraz ve tváři mluvili za vše. Tentokrát už nevěděl kudy kam. Už byl ochoten udělat cokoliv!

„Nechám rozeslat pozvání všem těm mágům, čarodějnicím a prorokům, jak jsi mi poradil. Brzy proběhne zasedání,“ odmlčel se. Pak po chvíli těžkého ticha s ještě větší zoufalostí náhle vykřikl: „Proč právě teď? Dnes má Kateřina zásnuby! Nebesa! Proč nás tak trestáte?“

___

„Tou dobou se světem křížily tři síly. Sláva, moc a láska.“

Královským krajem putovati tři poutníci. Ondřej, Pavel a Tomáš. Moc se ještě neznali, šli spolu jen krátce, a tak žádný zatím s jistotou nevěděl, proč ten druhý nebo třetí je vlastně na cestě. Ale tušili to a to jim plně stačilo k tomu, aby se spřátelili. Ondřej byl tesař, Pavel krejčí a Tomáš podle řečí švec. To o sobě věděli. Všichni byli veselí, řeč jim nestála a přinášela vše, co bylo na jazyku. Kráčeli krajem, v kterém se ještě pilo z potoků. Lesy tu byly hustší než jinde, místy sice také polámané od vichřice a spálené požáry, ale jinak to ušlo. Tam u nich doma to bylo mnohem horší. Rozsáhlé povodně zničily veškerou úrodu a to, co zbylo, spálil oheň na prach.

Ve většině krajů se usídlila chudoba, a tak nebylo divu, že se lidé stěhovali do blízkosti bohatších měst, zvláště pak do města největšího a nejbohatšího - do města královského. No, a právě tam mířila cesta, po níž tito tři mládenci putovali.

Ondřej přiběhl k potoku, který je provázel už dobrou půlhodinu. Sehnul se do podřepu a do dlaní nabral čistou osvěživě chladnou vodu. Napil se a chtěl pokračovat dál v cestě, jenomže v tom se mu něco blýsklo před očima. V potoce před sebou zahlédl nádherně zářivý valoun zlata. „Takový poklad!“ pomyslel si, až téměř vykřikl radostí. S touhou po tučném úlovku okamžitě skočil do vody. Proběhl potokem skoro až na druhou stranu, sehnul se a vytáhl ho ven. Když ale voda z pokladu stekla, v mžiku nevěřil vlastním očím. V ruce držel jen blýskavý kámen nevalné hodnoty.

„Takhle se nechat napálit!“ pomyslel si a se zlostí hodil kamenem do dálky.

Kamarádi na něj nejprve hleděli a netušili, co si o tom mají myslet. Když jim to ale došlo, museli se smát. Pak už chybělo jen málo, aby první z nich skočil s vážnou tváří do vody a snažil se Ondřeje co nejlépe napodobit. Ten druhý ho samozřejmě, jak se patří, následoval. Zkrátka, byli to veselí mládenci. Proběhli potokem téměř až ke druhému břehu, tam z vody vytáhli po kameni a s předstíraným úžasem na ně hleděli, jako by spatřili div světa. Pak se všichni rázem rozesmáli. Když měli zábavy dost, vydrápali se na břeh. Tam si sundali mokré kalhoty a po vzoru Pavla je rozvěsili na obrovský špičatý kámen, který tu vyčníval ze země do výšky dospělého člověka. Byl slunečními paprsky tak rozpálený, že nemohlo trvat dlouho, aby se kalhoty osušily. Bylo parné skoro už letní dopoledne. Ptáci zpívali a řeka hučela tak, jako by tamhle o kus dál v křoví za ohybem ukrývala jez.

Autor: Roman Troják

(www.pribehsrdce.wz.cz)

Název: Příběh srdce

O dracích a menhirech

Ilustrace: Jaromír Palme

Vydal: OFTIS Ústí nad Orlicí

Vydání: druhé

Rok: 2012

Sazba: Václav Novák