Radosti a strasti nevěry

Jakub Roland

Ústí nad Orlicí

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného souhlasu autora, s výjimkou krátkých citací nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení nebo reklamy.

Všechny události a osoby příběhů jsou fiktivní.

© Jakub Roland, 2011

pdf: ISBN 978-80-7405-133-3

epub: ISBN 978-80-7405-137-1

mobi: ISBN 978-80-7405-139-5

Nevěra za oknem

Radim

Byl pátek, pozdní odpoledne. Dorazil jsem z práce domů. Unavený, opotřebovaný, prázdný. Včetně cestování a byznys večeří jsem v tomto týdnu pracoval bezmála šedesát hodin. Málo spánku a mraky problémů, v naprosté většině malicherné, nepodstatné kraviny. Další pracovní týden, na který rychle zapomenu a který zmizí v prachu dějin. Kolik už jich bylo? Určitě stovky. A co z toho všeho zbylo? Jen pachuť zbytečnosti a marnosti.

Z prachu jsme vzešli a v prach se obrátíme.

Přede mnou víkend. Normálně bych se na něj měl těšit, ale ta únava byla tak silná, že jsem neměl energii už ani na to těšení.

Zaparkoval jsem v garáži, vypnul motor a zůstal sedět v autě. Díval jsem se někam do prostoru a cítil nekonečnou prázdnotu. Nechtělo se mi domů. Lepší by bylo zmizet někam s kamarády, kteří mají za sebou podobnej týden na draka jako já. Třeba do sauny – a vykládat si tam přiblblý fóry, vypotit z těla psychické i fyzické jedy, které se tam za ten týden pakárny stačily nahromadit, a pak to všechno spláchnout chlazeným točeným pivem. Nebo si jen tak zalézt do vany přeplněné po krk horkou vodou, úplně vypnout ten přístroj zvaný vlastní tělo a klimbat a klimbat … a pak už jen padnout do postele a ze všeho se dosyta vyspat. A pokud by snad ve mně ještě zůstala nějaká trocha energie, tak se ponořit do nějakého napínavého románu nebo vzrušujícího filmu a ztratit se v jiném světě, jiném příběhu, jiném životě.

Naléhavě jsem potřeboval voraz, potřeboval jsem vypnout svůj mozek. Kdyby mi to bylo přáno a mohl bych něco z toho uskutečnit, tak by ze mě byl v sobotu ráno zase normální člověk, který by byl v pohodě a mohl normálně fungovat. Pravděpodobnost, že by pak ze mě byl vzorný a milují manžel a otec, by byla velmi vysoká.

Jenže tak to v životě a hlavně v manželství nefunguje. Jste týden v práci nebo na cestách, a když přijedete, tak se od vás jaksi očekává, že se budete naplno věnovat rodině. Tady a teď, naplno a s úsměvěm. Jo, jo, já to chápu. Jenže kde na to všechno brát energii? Snad ještě kdybych dělal práci, kde máte za osm hodin padla, kde si nenesete domů žádné starosti a kde se navíc moc nepředřete a často si dokonce ještě stihnete zařídit spoustu věcí pro svůj soukromý život, to se to pak hraje role šťastného otce.

S přemáháním jsem vylezl z auta a vešel do domu, který měl být oázou štěstí a pohody. Už jsem ani neměl sílu se tomu nesmyslu zasmát. Prostě nebylo kde brát …

No tak, Radime, tak se kruci seber, seber se, řekl jsem si. Už jsi to zažil mnohokrát a vždycky to nějak dopadlo. Ustojíš to i teď. No jo, to určitě, ale stojí mě to víc a víc úsilí a baví mě to čím dál míň, odpovídalo tomu mé druhé já. Jo, hochu, jak sis to nastavil, tak takový to máš, argumentovalo mé první já. Má hlava byla jak úl plný rozhádaných včel a já byl jejich obětí.

Bohužel, co se ten večer a dalších pár dnů mělo odehrát, bylo mnohem horší, než jsem si vůbec dokázal představit.

Život se vám může změnit během vteřiny. Jo domov, prý oáza lásky a pohody, klidu a štěstí … zapomeňte! Iluze, jako ostatně všechno v našich životech.

Seděli jsme u večeře, manželka Věra a dva synové, Jakub a Richard, malí lumpové, osm a deset let. Manželka trvala na tom, že když se po většinu týdne jen tak míjíme, měli bychom se aspoň párkrát společně najíst u jednoho stolu. Dobrá zásada, musel jsem uznat a přitom obdivovat její důslednost v této věci. Měli jsme nějaké maso na houbách a bylo to moc dobré. Po večeři děti zmizely do svých pokojů vyvádět bůhvíco a já jen doufal, že při tom budou ticho a nezpůsobí žádné nenahraditelné škody a že náš dům, náš hrad, nelehne při tom popelem. Divili byste se, ale nepřeháním. Děti dokážou mnohem snadněji bořit než tvořit. Náš dům byl nový a krásný a drahý a pod těžkou hypotékou, ale to našim klukům, těm raubířům, bylo srdečně fuk.

„Buďte tam nahoře hodní,“ volala za nimi manželka Věra. „Tatínek je totiž k smrti unavený,“ a významně na mě pohlédla.

Pohledem jsem Věře za tu drobnou laskavost poděkoval. Ne vždy byla tak milá a ohleduplná, a čím déle jsme spolu byli, tím více mizely příjemné momenty a byly nahrazovány přísností a snahou mě měnit. Jakoby Věra chtěla, abych také zažil trochu toho domácího utrpení. Zřejmě se bála, že bych jinak nevěděl, o co jde.

Moje manželka pracovala v marketingu, tři dny byla ve firmě a dva dny pracovala z domu. Pernamentně byla přesvědčená, že má těžší život než já a že mi to musí často dávat na vědomí.

„Tak co, jakej jsi měl tejden?“ zeptala se, když už bylo ze stolu sklizeno a my si dávali kávičku z automatu, který jsme si nedávno pořídili.

Na blití, odpověděl jsem jí v duchu, ale nevyslovil to nahlas. Člověk by neměl na své bližní přenášet své problémy.

„Úplně zbytečný. Ale o to asi nejde. Podstatné je, že jsem ho přežil a nestihli mě vyhodit.“ Byl jsem marketingový ředitel velké mezinárodní firmy a v těhle pozicích byla úmrtnost hodně vysoká. V podstatě jste nevěděli dne ani hodiny, kdy vás nahradí někdo jiný.

„Takže budeme mít ještě nějakej čas na chleba?“

Překvapeně jsem na ni pohlédl. Humor nepoužívala příliš často. Přitom, když jsem si ji bral, tak to byla docela veselá, vtipná dívka. Jenže se to časem někam ztratilo. Stejně tak jako její fyzická přitažlivot. Kdysi pevná sportovní postava se tak nějak rozprostřela do prostoru, všude to povolilo o pár centimetrů a výsledek nebyl příliš povzbudivý. Hm, asi to tak prostě musí být, čas nelze zastavit. Někdo prostě stárne rychleji a někdo pomaleji. Pitomý geny.

Unaveně jsem se usmál. Kdybychom oba dva používali více humoru, určitě by byl náš domov a život vůbec přívětivější.

„Jak jsi se měla ty?“ zeptal jsem se víceméně z povinnosti. Spíše více než méně.

Na odpověď už nedošlo. Věra totiž v zamyšlení vstala od stolu, přistoupila k oknu a podívala se ven. Kdyby šlo vrátit chod dějin zpět, určitě bych učinil vše proto, aby se ven nepodívala. Ale to už je teď jedno, nemá smysl se v tom hnípat.

„Radime, pocem! Honem! Dělej!“ koukala skrz okno jak u vytržení, jednu ruku měla v úžasu na otevřené puse a druhou měla za sebou a netrpělivě mě s ní poháněla, abych se k ní připojil. Její reakce byla natolik překvapivá, že mě přes všechnu únavu má zvědavost zvedla od stolu a přivedla k ní. Vzal jsem jí kolem ramen a zadíval se směrem jejího pohledu.

Dívala se na terasu našich sousedů. Bylo kolem sedmé večer, teplý letní den a výhled byl vynikající. Náš dům stál v mírném svahu, takže jsme na sousedovic dům koukali svrchu a řada tújí, které jejich terasu obklopovala, ještě nestačila vyrůst tak vysoko, aby nám v pohledu bránila.

„No, páni,“ vydechl jsem nahlas, když mi došlo, co vidím. Na terase stál chlap mého věku, jen v barevných bermudách a zpola rozepnuté světle modré košili s krátkými rukávy. V náručí držel mladou opálenou dívku ve světlé minisukni a bílém bavlněném tričku. Mačkali se k sobě jak smyslů zbavení, jak kdyby chtěli vytěsnit veškerý možný vzduch mezi jejich těli, a líbali se ostošest, úplně se ústy jedli, jak kdyby neměli týden nic v puse. Krásná erotická scéna, jak vystřižená z nějakého filmu. Jenže se odehrávala přímo před našima očima a postrádala tak umělou konstrukci režiséra, a o to byla vzrušivější. Ale to nebylo to nejpodstatnější. Toho muže jsem totiž znal. Znal jsem ho velmi dobře. Jmenoval se Karel, byl to můj blízký kolega, personální ředitel naší firmy. A ta žena nebyla Jarmila, jeho právoplatná manželka. A to byl ten problém.

„Kristepane. Bdím, či sním?“ pravila Věra, která často chodila do divadla. „Štípni mě, rychle!“ dodala.

Udělal jsem, jak si přála. Těsně nad bokem, kde měla Věra citlivé, měkké masíčko. Nebo něco takového.

„Ááuuu, proboha,“ zakňučela, vystřelila jeden bok do protilehlé strany a prohnula se celá do tvaru tětivy.

„Chtělas to. Jen jsem plnil tvé přání.“

„Sadisto, myslela jsem něžně.“

„Tak to příště lépe specifikuj.“

Mávla rukou, jako že to je něco nepodstatného ve světle toho, co se dělo naproti u sousedů.

Něco mě zatahalo vzadu nad pasem za košili. Obrátil jsem se.

„Tu máte,“ řekl náš osmiletý syn Jakub a podával nám dva dalekohledy. Z toho kluka jednou něco bude, pomyslel jsem si. Syn hned odběhl dělat něco, co považoval za mnohem zajímavějšího, a my se na sebe se ženou usmáli, pak přiložili k očím dalekohledy a zacílili na tu scénu na terase pod námi.

Líbání a mačkání pokračovalo se stejnou intenzitou jako předtím, jen měl teď Karel ruce pod jejím tričkem a drtil jí jima prsa. Podprsenku ta dívka zjevně někde ztratila cestou. Ona na oplátku měla ruce v jeho volných bermudách a poctivě mu masírovala obě půlky zadku. Díky dalekohledu jsem si užíval detaily té scény. Pečlivě jsem zaostřoval na tělo té dívky. Paráda. Karel si uměl vybrat, to tedy bezesporu. Sakra, proč já blbec nekoupil tenkrát dětem kvalitnější dalekohledy! Zase jsem jednou šetřil na nesprávném místě.

„Tak jedno je jasný. Ta mladá cuchta není Jarmila.“

„Bez diskuze,“ odpověděl jsem. Pak jsem se v duchu musel zasmát, když jsem si vzpomněl, jak Karel kdysi prohlásil, že nejhorší kombinace ženský je obrovskej zadek a žádný prsa. Jeho milenka měla zjevně proporce naprosto v pořádku. Na rozdíl od někoho. Docela dobře jsem se bavil a ještě nedávná únava mizela někam do nenávratna.

„Co ti na té scéně přijde k smíchu?“

Přišlo mi to nevinné, tak jsem jí řekl Karlovu teorii.

„Nechutné,“ ohodnotila to. „To nemáte ve firmě nic důležitějšího na práci?“

Já blbec, proč jsem jí to říkal? Copak nevím, že Věru příroda vepředu taky nijak extra neobdařila? Mohlo mě ťuknout, že to vezme osobně. Přisoudil jsem svou malou prozíravost náročnému týdnu, nechal to plavat a raději si dál užíval scénu před sebou. Jestli v tom ti nadšení milenci budou tímhle tempem ještě chvíli pokračovat, tak někdo z nich tutově pukne touhou … třeba se vznesou až někam do nebe a tam si to rozdají. Soudě podle stupňující se intenzity jejich dotyků už měli nejvyšší čas přejít k další intimnější fázi. Asi vycítili mé myšlenky, protože Karel ji najednou popadl do náruče a odnášel si ji do domu. V duchu jsem se neubránil obdivu za jeho fyzický výkon. Mě by určitě při tom aktu chytly záda. Ale kdoví, touha je mocná čarodějka a může vám dát křídla uřčitě víc než ňákej Red Bull.

„Ale ty mě vůbec neposloucháš!“

„Cože?“

„Říkám, že mě vůbec neposloucháš. Už nějakou dobu.“

To měla pravdu. Neposlouchal jsem ji už bratru nějakejch deset let. Bez toho bych si totiž nedokázal uchovat duševní rovnováhu. Věra dost snadno podléhala cizím názorům a podle toho měnila ty své. Já byl pravý opak.

„Hmm, cos tedy říkala, miláčku?“ řekl jsem setrvačně a dál si užíval tu mizející erotiku za oknem.

„Ten hajzlík jeden ubohej,“ zasyčela Věra.

„Rozumím. Nelíbí se ti, co Karel dělá,“ pravil jsem bez velkého přemýšlení. Chlapům dělá problémy dělat dvě věci najednou. Já si tedy nemyslel, že by byl Karel ubohej hajzlík. Dotáhl to poměrně daleko, měl bystrý mozek, kvalitní úsudek, byl zábavný společník. Ale radši jsem ho nebránil, opravdu tady hrozilo, že se Věry zloba obrátí proti všem mužům a vzhledem k tomu, že ty jsem tady reprezentoval pouze já, mohl bych to šeredně odskákat.

„Chudák Jarmila. Je s děckama u babičky v Liberci a Karel jí hned zahne. No chápeš to? Taková ubohost! A ještě se tady s ní producíruje před našima očima jak nějaká celebrita.“

„Asi mu touha zamlžila mozek. Hele, konec představení, právě zmizeli v domě,“ informoval jsem ji a odložil dalekohled. Trochu zklamaně, to musím přiznat. Otočil jsem se do místnosti. Věra si mezitím sedla ke stolu, dalekohled se jí ještě houpal kolem krku. Z očí jí šlehaly blesky a zjevně byla naštvaná.

„Nechápu, že tě to tak sebralo,“ řekl jsem jí upřímně.

„Já zas nechápu, že tobě to je fuk.“

„Přesně. Netýká se mě to, a proto mi to je úplně fuk. A ještě ke všemu mě to docela pobavilo. Komická scénka, nemyslíš? Právě kvůli takovýmhle situacím se lidi koukaj na seriály a choděj do divadla, ne?“

„Teda, Radime,“ najednou vydechla překvapeně. „To snad nemyslíš vážně?!“

Sledoval jsem její pohled a brzy zjistil, kam míří. Podíval jsem se tam taky. Jo, jo, bylo to tak.

„Tobě normálně stojí. Ale jak!“ dodala v úžasu.

Rozpačitě jsem se zasmál. Možná jsem se i začervenal.

„Normálně ti pulzuje,“ vydechla překvapeně, jako by svého manžela, tedy mě, viděla poprvé.

„No co co co? Některé reflexy prostě nejdou úplně ovládat.“

Zasmála se taky. Něco mezi ironií a hysterií. Vůbec to nebyl hezký smích.

„A proč ti ty reflexy nefungují, když se díváš na mě?“

„Proboha, Věro, to snad nemyslíš vážně.“

„Ale myslím, myslím. Prostě je smutným faktem, že tě ta cuchta vzrušuje víc než já.“ A vyhrkly jí slzy.

Bylo mi čtyřicet, svou ženu jsem důvěrně znal přes patnáct let, ale teď jsem měl pocit, že jí rozumím čím dál míň.

Všechno dělala špatně. Právě teď zpochybnila mé mužství a to chlap jen tak neodpouští. Vzala to osobně, což od ní vůbec nebylo prozíravé. Převáděla Karlův problém do našeho vztahu, vedena nějakou příšernou ženskou logikou.

Nevěděl jsem, co říct. Nejradši bych vypadnul z domu a šel na pivo a viděl tam nějaké normální lidi. Ale věděl jsem, že k tomu nemám odvahu. Věra by mi to nikdy neodpustila, protože právě probíhající situaci považovala z nějakého šíleného důvodu za podstatnou.

Ale mělo být ještě hůř.

…

Obsah

Nevěra za oknem

Soukromé očko

Špeh

Premiant

Praštěný sestřenky

Útes

Ségra za všechny prachy

Ten pitomej rotoped

Lyžařský zájezd gymplu

Skříň

Dovolená na draka

Autor: Jakub Roland

Název: Radosti a strasti nevěry

Vydal: OFTIS Ústí nad Orlicí

Vydání: druhé

Rok: 2011

Sazba: Václav Novák