(ukážka)

Text © Pavel „Hirax“ Baričák, 2013

© HladoHlas Group, spol. s r. o.

Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin

info@hladohlas.sk, www.hladohlas.sk

Obálka © Miroslav Krekáč (www.four.sk)

Grafická úprava © Pavel „Hirax“ Baričák

1. vydanie

Martin 2013

ISBN 978-80-89502-72-1

Venované všetkým,

ktorí v sebe nájdu

odvahu plynúť...

Všetci kráčame k osvieteniu.

Nebráňte sa.

1. kapitola

Nekrič, počujem ťa!

Doteraz nepoznám jej meno. Vytiahol som ju z jedného pubu, kde som vypil toľko pív, až sa mi hlava premenila na sud. Nebola krásna, teda aspoň tak sa to zdalo mojim kamošom. Mne sa však páčila, hoci bola o dve hlavy nižšia ako ja. Mala pehy, ktoré mám rád, no hlavne jej nechýbal úsmev pre celý svet. Taktiež perfektne tancovala. Samozrejme, podotýkam, že so mnou. Navôkol sa krútili krajší plejboji aj omnoho väčšie samice, ale z prázdnej missky sa chlap nenaje.

Mám dvadsaťjeden. Som málovravný. Možno preto píšem básne. Ľudia vravia, že mi to pristane. Ja si myslím, že mi nepristane nič. Moje básne nemajú rýmy. Píšem ich postojačky, keď kráčam pomedzi ľudí. Majú

v tvárach príbehy. Niektoré tváre však nie sú pravé. Vidím všetky, ktoré sú falošné, umelé či vytvorené z vypočítavosti. Všetky. Neviem, prečo ľudia svoje skutočné tváre skrývajú a nasadzujú si iné. Asi nejaká úchylka... Človek je najdivnejší tvor v celom vesmíre.

Musím písať básne, rovnako ako baletka musí tancovať. Keby som ich nepísal, ľudia by svoje životné príbehy niesli oveľa ťažšie. Odľahčujem im. Ale najmä sebe. Zatiaľ som to nikomu nepovedal. Bojím sa, čo by mi na to odvetil psychológ. Asi by hľadal súvis s Kurtom Cobainom. To je ten z Nirvany, čo si v pivnici vystrelil palicu. Možno šiel iba pre zemiaky, po ceste zakopol o brokovnicu a napadol ho skvostný nápad umeleckou formou zaznamenať svoju hlavu na stenu. Aj ja som sa neraz prichytil, že by som najradšej po čosi zašiel do pivnice. Pre hocičo, i po tie nenávidené zemiaky, ale potom mi napadlo, že tam nemáme brokovnicu.

Ináč, keď sme už pri tých zemiakoch, milujem ryžu, ale mama mi vždy odvrkne, že je drahá. Čo je ale v dnešnej dobe lacné? Foter dookola opakuje, že nás tie svine oklamali. Neviem, o politiku sa nestarám...

– Chudák, – povedala vtedy moja mama, keď Kurtovu smrť videla v správach. Prezradil mi to foter, vraj ma ešte dojčila, mal som takmer dva roky. Keby som bol vtedy dospelý, odvetil by som jej, že to spravil preto, lebo nestretol mňa. Neodľahčil som mu básňou. Ale aj tak by som nešiel do Ameriky. Je to pre mňa ďaleko. A neznášam hamburgery ani bagety. Mám rád sviečkovú. Zvyknem zjesť sedem knedlí. Najviac sa teším na brusnice, čo sú v strede. Teda ak sú to brusnice... Možno sú to aj černice. Netuším, veľa vecí mi uniká.

Toto dievča mi však neušlo. Pri jednom tanečnom šklbnutí môjho tela som jej šepol do chutného uška, nech ide so mnou na párty. Tak sa dnes volajú diskotéky. Starí rodičia mali čaje o piatej, rodičia tancovali na diskotékach a my chodíme na párty. Ak ste to nevedeli, odteraz ste múdrejší, ale nemusíte mi ďakovať. Stačí, keď mi pošlete na účet päťdesiat eur. Číslo vám neprezradím, mali by ste to príliš ľahké.

Prečo práve peniaze? Moji rodičia často hovoria, že sme chudobní. Sestra Ina im na to vždy s odutou perou zabije, že sú lakomí, lebo jej nechcú dať na nové topánky. Ani ja by som jej nedal, má ich už asi tisíc párov. Pardon, omyl – dvetisíc. Doteraz nechápem, ako sa môže dvetisíc párov topánok napratať do štvorizbového bytu, v ktorom žije päť ľudí. Rodičia totiž pred šiestimi rokmi priviedli na svet ďalšieho potomka, našu roztomilú sestričku Betku. Došlo mi, že teda museli znova súložiť. Otcovi sa do tejto činnosti veľmi nechce. Vždy sa vyhovára, že má veľa práce. Ako môže mať robotník z Kie doma veľa práce? Veď to sa nedá. Iba ak by si domov priniesol linku a v byte skladal z ukradnutých plechov a pneumatík automobil. Dnes sa však z takýchto podnikov kradnúť nedá, na vrátnici vám zhabú aj USB kľúčik. Zlatý socializmus. Vtedy sa vraj dalo v kabele postupne vyniesť pol fabriky. Neviem, nežil som vtedy a foter zvykne drístať.

Museli sa milovať, lebo jedno ráno sa mi mama zdala podivuhodne veselá, čo inak nebýva. Zvyčajne má veľa starostí. Vraj o nás. Je zacyklený tragéd. Napríklad keď robí raňajky, neprestajne dohovára otcovi i nám. Betke, nech nežobre druhý termix, Ine, aby prestala s myšlienkami na ďalšie topánky. Potom pozrie na mňa a spýta sa, prečo znova mlčím. Netuší, že o nej práve píšem báseň. Už viem aj jej názov. Bude sa volať Nepokoj.

Otec sa tvári ako salámista, no žrádlo do seba pchá najrýchlejšie

z nás. Do troch minút po ňom zostane prázdny tanier a tona omrviniek. A smrad. Stále prdí. Kým mama otvára Betke termix, neustále otcovi dohovára. Jáj, zabudol som – termix je čokoládový. Pán Igor Bukovský by sa zhrozil, no Betka sa usmieva ako lečo. Milujem ju. Ide z nej láska. Z nikoho z nás nejde taká láska. Vravím jej to a ona sa na mňa zakaždým čarovne usmeje. Otec sa vtedy zvykne pýtať, prečo necítim lásku aj z neho. Bojím sa mu prezradiť, že ju nevysiela, preto radšej mlčím. Vylepil by mi zaucho. Báseň o ňom by sa volala Tyran, ktorého krv koluje aj vo mne.

Na lásku príliš nie som, nerozumiem ženám. Sú iné ako my chlapi. Pochopil som to pri Andrei, to je moja frajerka. Má len sedemsto párov topánok, v tomto je skromná, ale zato vlastní asi tritisíc šiat. Miluje cyklámenovú a fuksiovú farbu, ide sa za nimi zabiť. Za mnou sa ide zabiť čoraz menej. Vraj ju nudím, lebo málo rozprávam. Nevie, že práve píšem báseň. O nej. Má názov Nekrič, počujem ťa!

Andrea je vraj pekná, hučí do mňa moje okolie. Ale to väčšinou narozpráva strašne veľa konín. Ľudia dneška totiž hovoria áno, ale myslia nie. Neveriť im – to ma naučili práve oni, ľudia dnešnej doby. Negativisti vravia, že spoločnosť je pokrivená. Mne sa síce zdá trochu zmätená, ale v globále je rovná. Ako pravítko – už ho len zjesť, aby som sa pred ňou nemusel nikdy skloniť.

Drobnú hviezdu parketu, ktorú som spomínal, som nebalil, veď mám frajerku. Síce sa s Andreou tvárime, že sa ľúbime, ale ja si myslím, že v našom veku ešte nemôžeme tušiť, čo je to pravá láska. Iba sa na ňu hráme. Ale tak to má pravdepodobne byť.

S malou som chcel iba tancovať. A že sme veru tancovali! Kým dohrala pieseň, bol som spotený ako myš. Ináč, nerozumiem tomuto zabehnutému prirovnaniu, veď ako sa len môže spotiť myš? Kravina. Veď vám vravím, ľudia radi vymýšľajú voloviny, ktorým chýba logika. Som síce poet, ale mám rád logiku. Verše-neverše, v prvom rade som muž. Preto tá logika.

Keď drobná odišla na toaletu, za posledné lóve som v bare zobral dva rumy bacardi. Nevyšlo mi už na brzdu. Lenže jej nikde. Po desiatich minútach som usúdil, že sa na mňa vykašľala, a oba rumy som kopol do seba. Keď ma dotriaslo a barmanku dotriaslo zo mňa, vybral som sa znova na parket. Dokážem tancovať aj sám, nie som dostrihaný ako množstvo mojich rovesníkov, ktorí nezačnú tancovať, kým nemajú slušne nakúpené. No dobre, mal som v sebe nejaké pivá a tie dva rumy, ale hlavne som blázon, preto mi nerobí problém robiť množstvo vecí, ktorých sa druhí boja. Hmm, blázon? Skôr je to tak, že som duševne zdravý oveľa viac ako ostatní, ale keďže trčím z davu, nazývajú ma bláznom. Nech si ma volajú, ako chcú, ja nie som na pomenovania. Slová totiž klamú.

Ako som šiel znova predvádzať pohyby pripomínajúce uštipnutie hadom, zbadal som malú, ako sa vlní v druhom rohu. Sama. „Teľa,“ prihovoril som sa jej v duchu.

– Si teľa? – zakričal som jej cez Majka Spirita, ktorý rapotal do miestnosti, že ženy treba milovať. Bohvie, ako to myslel, ale podľa mňa ich dáva jednu za druhou. Nezávidím mu, ani ho nehaním, veď keby som bol taký slávny ako on, možno robím to isté. Iba úspešní ľudia poznajú únavu úspešnosti, na mňa to ako slávneho básnika ešte len čaká.

– Nepočujem, – zvrieskla mi do ucha, až sa mi vajká stiahli do brucha.

– ... že či si teľa!

– Nevedela som ťa nájsť! – nepočula ani hovno.

– Takže áno, si teľa! – hulákal som cez ten hluk.

– Zobral si pitie? – usmiala sa na mňa, akoby už v ten večer niečo pila.

– Už som aj vypil! – vrieskal som.

– Kde to máme? – spýtala sa, kým som ju premenoval na Hluchotu.

– V mojom bruchu!

– Už si vypil?!?

– Čisté teľa, – vzdychol som na otáčajúcu sa trblietavú guľu. Keby takú namontovali v minulom storočí na čajoch mojich starých rodičov v Krpeľanoch, chodili by sa na ňu pozerať aj z Paríža.

– Choď zobrať nové...

– Nemám už prachy. Majk, nemáš helfnúť? – obrátil som sa na rozvibrovanú membránu obrovského reproduktora. Spomenul som si na film, ktorý som túto nedeľu pozeral s Andreou v jej detskej izbe. Nejaká žena sa v ňom ukájala na reprobedni, len si ju obrátila membránou k stropu. Vravím vám, svet je divný, prinajlepšom sa tak tvári. Chcel som sa s Andreou milovať, nie som lenivý ako môj foter, súložím rád, ale ona chcela dopozerať ten debilný film. Čoraz viac si namýšľam, že sa k sebe nehodíme, ale nechcem sa s ňou rozísť, lebo mám pocit, že sa nehodím k žiadnej babe. Načo teda špekulovať, keď každý ďalší vzťah bude pokračovať rovnako. Aj môj otec drží, vidím to na ňom.

– Nemáš už peniaze? – skrivilo malej tvár.

– Nie, všetko som prešťal.

Chvíľu sa tvárila, že ju nesmierne baví tanec, potom sa opäť vybrala na záchod. Buď mala niečo s obličkami, alebo s rozumom. Odvtedy som ju už nevidel. Nezvyknem sa klamať, nenahováral som si, že ma nevie nájsť. Meriam skoro meter deväťdesiat, našla by ma aj bez virgule.

„Čím viac pijem, tým viac som opitejší. Čím viac som opitejší, tým menej znesiem. Čím menej znesiem, tým menej vypijem. Takže čím viac pijem, tým menej pijem.“ Takto vyzeral môj posledný myšlienkový kolotoč, po ktorom nastala polhodinka bezmyšlienkového tápania. Usúdil som, že už mám dosť, a pobral som sa domov.

Pri šatni ma zastavil nejaký brčkavý chalan. Vyzeral o čosi starší než ja.

– Tak si sa vrátil... dnes je výročie... – povedal tajomnejšie, ako vyzerá hrad v Karpatoch pri západe slnka. V očiach mal výraz fanatického veriaceho s granátom pod tričkom, to mi nemusel nik vysvetľovať.

– Aké výročie? – nechápal som.

– Ty dobre vieš, aké výročie!

– Prepáčte, s niekým ste si ma zmýlili, – bránil som sa.

– Hovorí ti niečo prezývka Nikolaj?!

– Nezvyčajné meno...

– Bol si v polepšovni a potom v base. A už ťa pustili... – domýšľal si.

– Nerozumiem, – začal som byť neistý.

– Nikolaj je na vozíku a ty o tom dobre vieš. Pred troma rokmi si mu tu dal nakladačku, ty hajzel!!!

– Zmýlili ste si ma...

– Som jeho bratranec, čerstvý právnik, – vyslovil s očakávaním, že sa asi zohnem a orálne ho za jeho spoločenský stav uspokojím.

– Ja som Teodor, – zaklamal som, – a som vysokoškolák, – pridal som pravdu.

Nakoľko zneistel, natoľko som sa ja upokojil. Záporne zakýval prstom do vzduchu a odišiel.

Dobehol ma až po tristo metroch. Zrazu nebol sám, mal so sebou dve vyholené skrine. Pri pohľade na ne ma ako prvé napadlo, že nebudem musieť pokračovať v štúdiu. Okamžite som bol živým dôkazom toho, že na mesačný pobyt v nemocnici sa dá pozerať aj pozitívne.

Situácia sa zopakovala. Oni sa pýtali, ja som odpovedal. Nakoniec to jedna zo skríň rázne uzatvorila:

– Nie je to on!

Čerstvý právnik, ktorý mal asi zafinancovať celý ten tanec pästí, tomu síce neuveril, ale napokon sa otočili a odišli. Nechali ma tam len tak stáť. V rukách som hladkal pomyselný batôžtek, ktorý mi darovali. Bol v ňom môj život.

Možno to dopadlo dobre preto, že som si ráno obul dve rôzne ponožky. Obe boli biele, len jedna mala čierny pásik. Áno, bolo to preto, už to viem.

2. kapitola

Kúpte mi koňa,

ináč sa stanem radodajkou

– Kurva aj s drbnutými cyklistami, – zahrešil otec pred obedom, keď sa vrátil z chaty. Už dva roky na nej opravoval strechu. Kým na jednej strane vymenil pár škridiel, na druhej mu opäť nejaké praskli.

– Bože, nehreš pred deťmi, – poprosila ho mama.

– Aj ty si teraz zahrešila! – odbil ju, ako dokáže len manžel manželku.

– To bolo myslené ako modlitba, – neverila maminej výhovorke ani malá Betka.

– Čo tá zasa reve? – otočil sa otec na malú.

– Nekúpili ste jej koňa, – pripomenula Ina rodičom sľub, ktorý dali malej sestre.

– Akého koňa? – zagánil na ňu otec.

– No, trójskeho určite nie. Sľúbili ste jej koňa, – odvetila pokojne Ina.

– Ako ide tomu Saganovi, cesty sú plné samovrahov, – zahovoril otec, čo malú motivovalo k ešte väčšej hystérii. – Všetci majú na sebe čierne igelity, olepené prilby, bicykle ako formuly... Až som si myslel, že som vošiel do nejakej etapy. Skoro som jedného sfúkol do garádu.

– Sagan je v pohodičke, – povedal som.

– Kým neotvorí ústa. Asi ho robili vo vani, – zadrela sestra.

– Keď vtedy vyhral etapu, povedala si, že by si mu aj dala, – pripomenul som jej.

– Somár... – prekrstila ma.

– Paľo! – napomenula ma mama.

– Ale veď som povedal len pravdu, – bránil som sa.

– Ina! – vymenila mama meno, no tón zostal.

– ... som sa dožil... radodajka z nej bude, – odfrkol otec.

– Mami, čo je to radodajka? – otočila Betka svoje nádherne veľké okále na mamu práve v momente, keď jej kôň zašiel za kôlňu.

– Čo rada dáva... – vykoktala sa mama po sekunde ticha.

– A čo dáva? – pokračovala Betka horlivo v spoznávaní sveta.

– Darčeky, – snažila sa mama z toho vykľučkovať.

– Darčeky? – zopakoval prekvapene i pohŕdavo otec.

– Aj kone? – Betkin tátoš vyšiel znova noblesne na lúku.

– Paľko, daj si polievku, nemôžeš hneď druhé, – povedala mi mama.

– Nechutí mi, mami... Ani oco ju nejedol.

– Ja som hlava rodiny, – zopakoval foter svoju mantru, – ja nemusím, ty žer!

– Toto je rodina?! – spýtala sa Ina a ja som sa preľakol, že vie čítať moje myšlienky.

– Ina! – myslela si mama, že všetko tíši.

– Hej, aj kone, – pohladila sestra Betku po dlhých plavých vlasoch.

– Kde si bol včera? To si kedy zasa prišiel, ha?! – osopil sa na mňa otec.

– Na párty, kde by som bol...

– Na párty, na párty, – papagájoval otec nahnevane. – Zasa prišiel nadrbaný ako štolverka, – pripomenul celej rodine môj kladný vzťah k alkoholu.

– Otec, nenadávaj, – pripomienkovala ho mama.

– Keby si sa radšej učil! Dve skúšky zo zimného prenášaš! – hučal do mňa.

– Mňa tá škola nebaví. Chorá strojárina...

– A čím sa chceš živiť? Či tými popísanými papierikmi, čo máš neustále po vreckách?

Neodpovedal som mu, nikdy by mi neuveril.

– Čo zasa mlčíš? Nenaučili sme ťa rozprávať? Bože, po kom tento je? No po mne určite nie, – pozrel sa na mamu a ponúkol ostatným odpoveď na svoju otázku. Nik nezareagoval.

– Mama, a kedy sa Ina premení na radodajku, aby mi mohla priniesť koňa? – zaspievala Betka.

– Ešte to by tak chýbalo, – preľakla sa mama.

– Ja neviem, čím sa chcem živiť, ale tá debilná škola ma nebaví... Fyzika, matematika, pružnosť pevnosť, konštruktívna geometria... to je pre kockavé hlavy. Ja mám guľatú, – snažil som sa vzoprieť otcovi.

– Ako bolo? – spýtala sa ma sestra.

– Dobre, zatancoval som si.

– Odkiaľ berieš peniaze na tú pijatiku? Veci ti smrdia ako capovi. A nežer taký zhrbený! Vystri sa! – predvádzal sa otec, že dnes vstal dierkami hore. Uspokojil som sa tým, že mi netresol. Minule som vykašľaným makarónom trafil Betke čelo.

– Bol si s Andreou? – viedla so mnou Ina paralelný rozhovor, otcov diktát zažila na vlastnej koži toľkokrát, že už ho dokázala nevnímať.

– Nie. Najprv s chalanmi, potom sám.

– Už z nej nie si taký napichaný, čo? – trafila sestra klinec po hlavičke.

– Tak odkiaľ berieš tie prachy na pivo? To ma teda zaujíma! – neustával otec v ťažení na moje hradby.

– Veď žiadne nemám... – vzdychol som do taniera.

– A za čo si sa naglgal? Či ti nalievali za tvoje krásne modré oči?

– Veď som vypil iba päť pív...

– Čože? Päť pív?! Pánko vypil „iba päť pív“, – skoro mu zabehlo stehno. – Nesnaž sa vyčerpať moju dennú dávku tolerancie za pätnásť minút!

– ... a dva rumy, – dokončil som pravdu, lebo už ako malý som si sľúbil, že nebudem podobný ľuďom, ktorých slová nie sú v súlade s ich vnútrom a neustále klamú. Mätú tým nielen deti, ale aj svoje okolie. Nechcel som zmätený svet, aj keď po opici som bol vždy zmätený. Začínalo sa to v bruchu, šlo to do hlavy a odtiaľ to tryskalo do celého vesmíru. Druhí to nevideli, ale ja som tušil, že ich to taktiež zasahuje.

– A dva rumy?! DVA RUMY!!! No mňa z neho raz trafí šľak! – obchádzala otca mŕtvica v  sústredných kruhoch.

Chcel som mu povedať, nech tak nehovorí, lebo raz ho ten šľak naozaj trafí, že anjeli v skutočnosti nerozumejú, ako to ľudia myslia. Jednoducho si len značia želania a rad-radom ich plnia. No nenašiel som odvahu. Určite by mi jednu strelil. V tomto nebol ani lenivý, ani salámista.

– Ráno ho budím, reku syn pomôže otcovi na chate, ale kdeže! Pánko si chrápe po opici. Päť pív a dva rumy! – zopakoval si sám pre seba a keby mal odvahu, prežehná sa.

„Nepoviem, keby som vypil vaňu piva a vedro rumu, ale päť pív a dva rumy? Preto toľko kriku? Toto už nie je ani na báseň...“ odvetil som mu v duchu vzdorom.

– Ina raz bude radodajka? – zaspievala Betka, aby nám pripomenula, že nezabudla.

– Tak to zatiaľ vyzerá, maličká. Syn ožran, dcéra kurva, – nezdržal sa otec so svojimi želaniami.

– Mama, čo je to kurva? – hrabala sa Betka lyžicou v písmenkovej polievke.

– A máš to tu, starý! Ja som ti vravela, aby si nenadával! – zahromžila mama cez stôl.

– Psychiatria, – opísala Ina jedným slovom stav v našej kuchyni.

„Som blázon a žijem na psychiatrii, všetko sedí,“ upokojil som sa v duchu.

– Mohla by som sa aj ja stať radodajkou? – zaleskli sa Betke oči.

– Pokojne, – rezignoval otec a odišiel.

V hlave som mal guľáš, v bruchu obed, ktorý by mi nechutil, ani keby otec do mňa nevŕtal. Andrei som ešte nezavolal, čo bol jasný príchod tretej svetovej vojny. Boh ma strašne skúšal, keď mi dal šancu nahliadnuť do jej tváre a pustil ma do jej lona. Ina už nechcela dať Saganovi, maličká Betka sa chcela stať kurvou, aby získala koňa, ktorý by jej bol aj tak na prd, keby zistila, koľko by ju stál času, energie a prachov, otec začal v obývačke chrápaním súperiť s O päť minút dvanásť a mama všetok ten bordel poctivo hádzala do seba.

Nemohol som sa na to pozerať. Vyšiel som teda aspoň na balkón, keď už som sa nenarodil ako kozmonaut. Pripadal som si ako magnet na hlupákov. Natiahlo ma, ale udržal som to v sebe. To by tak bolo, aby básnici vracali po piatich pivách a dvoch rumoch, a nieto ešte zo sveta, ktorému mali pomôcť.

3. kapitola

Stretol som človeka

Napísala mi cez facebook, že dobre píšem. Vraj občas tiež píše a či sa jej na to nepozriem. Pozrel som sa, no nedalo sa to čítať. Ak by s tým začala blogovať, chválili by ju len kamarátky, ktoré o Válkovi či Mihálikovi netušili, ani keď sa o nich učili.

Odpísal som jej, že ak chce písať voľným veršom, nech si zoženie Urbana. Napísala, že už ho našla cez Google. Vyhrabalo jej nejakého Čecha Miloša. Nedalo sa tomu uveriť, ale nechal som ju v tom. Na náhody neverím, mala naňho naraziť.

Jedného dňa som čítal básne v našom meste. Doma mám vždy úspech a mal som ho aj teraz. Na záver som rozdával podpisy ako na páse. Do zošitov, na zdrapy papiera, dokonca do cudzích kníh. Nikdy som sa nedozvedel, prečo ľudia zbierajú venovania. Čo s nimi robia? Sedia nad nimi? Hladia ich, roztápajú sa v slzách dojatia alebo pri nich nebodaj onanujú? Pripúšťam všemožné varianty. Ľudia sú zvláštni, ale už ma neprekvapia.

Chodili za mnou najmä ženy, ich vek nehral rolu. Dúfal som, že to nie je mojou postavou, prípadne tým, že sa dozvedeli, že hrám futbal. Priznávam, som na baby, nikto na svete nie je viac hetero ako ja. Občas som v pripitom stave šteklil svoje libido predstavou, že by som sa začal bozkávať s chalanom, no hneď ma naplo. Zistenie, že nie som homosexuál, má v tomto svete obrátených pohlaví cenu zlata. No ja som na ženy, normálne penis do vagíny tak, ako to vymyslel Boh.

A aký mám rebríček hodnotenia jemnejšieho pohlavia? V prvom rade musí mať žena peknú tváričku. Niektorí kamoši pozerajú najprv na prsia, iní na riť, ale mne to pripadá prízemné. A hlavne oči musia byť studne. Hlboké, lesklé, zvodné, hravé, tajomné, čarovné... jaj!

Čítali sme piati. Nikoho z „kolegov“ som nepoznal a ani som nerozumel tomu, čo recitovali. Hmm, nerecitoval vlastne nik, to by bol klamlivý výraz. Tak ináč – nechápal som, o čom píšu. Snažil som sa ich počúvať, dostať sa do ich slov, ale nedokázal som to. Akoby som zakaždým narazil do ťažkej, hrdzavými reťazami okovanej brány, ktorá nie a nie sa otvoriť. Áno, bolo to určite v tom, že používali pre mňa studené slová, ktoré nehriali moje vnútro, a tak ich duša odmietla. Jednoznačne písali pre iných, pre mňa nie.

Najstarší z troch mužov, s ktorými som zdieľal pódium, dával červené víno. Zrejme tým chcel navodiť atmosféru, a aj by som mu uveril, keby do štyridsiatich šiestich minút nevyžul celý liter a dvakrát sa ním neoblial. Vyzeral, akoby len prikrmoval opicu z predošlej noci, no tváril sa ako najväčší básnik z nás všetkých. Asi ním aj skutočne bol. Ani sa mu nečudujem, veď zvyšní dvaja boli viac manekýni. Jeden v červenej kravate, druhý s baretkou. Obaja v tom upotenom priestore pôsobili ako päsť na oko. A ani ženskosť to dnes nevyhrala. Jediná zástupkyňa nežného pohlavia po prečítaní každej z bezduchých paródií na verše čakala potlesk. Keď neprichádzal, osvietil ju skvostný nápad – každú báseň po prečítaní vysvetliť poslucháčom. Pomóc! Toto dokáže iba krava.

– Nezoznámiš nás? – bola pri mne zrazu Andrea. Chytila ma za plece a zvodne sa ku mne pritúlila. Pripomenulo mi to seriál Biblia, jeden diel pred jablkom.

Aj by som ich zoznámil, len som nevedel meno tej, čo sa pri mne znenazdajky zjavila. Mená som si vždy pamätal horšie ako poučky z fyziky, a tak som sa len usmieval. Slovenský aforista Ondrej Kalamár tvrdí, že úsmev je skratka do duše. Jeho slová ma vždy hriali, im som uveril, a tak som poctivo budoval skratky.

– Písala som ti cez fejsbúk, – povedala neznáma. Z tváre jej sálala zmes nadšenia i sklamania.

„Keby si ty vedela, koľko mne píše dievčat,“ napadlo mi, ale mlčal som. Toľko som svoj život miloval, lebo Andrea by ma za to dokázala zabiť silou mysle. Párkrát ozvučila, že chalan si môže písať iba s vlastnou frajerkou. Lenže dá sa to? Mám tisíctridsaťdva virtuálnych priateľov a dve tretiny z nich sú chutné papuľky, čo žobronia o básne.

Ale tam niekde sa to s básňou na objednávku vždy aj skončilo. Mačičky sú naivné, myslia si, že napísať báseň je ako naliať mlieko do misky. V poriadku, keď mám poetickú hnačku, napíšem báseň o láske aj na blackmetalovom koncerte. Nech mi však dajú pokoj, keď to necítim. Vtedy by mi ani vražda neuľavila.

Nevedomým dušiam sa ťažko rozpráva o krvácaní srdca. Nikdy to neprežili a ani neprežijú. Srdce im síce za život praskne stokrát, ale nikdy ho nevyhoja básňou. Vlastne ani neviem, čím sa taký bežný človek lieči. Asi tmou, alkoholom a blbými radami od hlupákov.

– Jáj, už si spomínam... tiež píšeš... Miloš Urban a tak, – zmohol som sa na odpoveď.

– Ja som Andrea, Paľova frajerka, – povedala s kyslým úsmevom Andrea. Naplo ma. Takéto prejavy mi boli z duše odporné. Pripadalo mi to, akoby som v nákupnom centre vybľakoval na ľudí, že mám peniaze.

– Tak sa ti tie moje veci páčia? – spýtala sa ma zatiaľ neznáma, keď Andreu odbila neutrálnym gestom, odpozorovaným zo snehových správ.

„Páči sa mi tvoja tvárička. Je pekná. Viem si predstaviť, ako spolu ležíme na gauči a hladím ťa po nej. Keď príde chuť, skutočne sa pomilujeme a nedáme prednosť nejakej americkej filmovej sračke...“ zvolil som pre začiatok telepatickú cestu dvorenia.

– Paľo? Čo mlčíš? – zadrmala mnou skutočná frajerka. Za sekundu som vytiahol pomyselnú ruku z gatiek netalentovanej autorky. Čo jej Stvoriteľ nedal do rýmov, to jej v bohatých zásobách nadelil do kriviek.

– Ale, pozrime sa, s akými krásavicami je tu náš talent, – pristúpil

k nám Dano a predstavil sa dievčatám. Premerali si ho pohľadom v štýle, „čo chceš, ty debil?!“, pokračovali pozvoľným skenovaním značkového trička aj hodiniek a modernú analýzu človeka dokončili otázkou „stojí za hriech?“.

Dana som poznal už roky. Tiež písal, dokonca výborne. Čítaval som ho na webe, páčil sa aj iným, a neboli to len tínedžerky. Ostatní autori ho kritizovali, však čo iné ako kritiku mohli vysielať vymastené egá žijúce vo vyschnutých dušiach. Posudzovanie vládlo dobe. Vysvetlenie som nevidel v nedostatku hračiek v ranom veku, skôr naopak – v kopách hračiek, ktorými rodičia nahradili svoje objatia

a láskavé slová voči deťom.

Mne sa nedostalo ani lásky, ani hračiek. Foter mi to vysvetlil jasne. Slušne sa mi darilo mazať jeho reči z mysle, ale matne si spomínam, že v nich často figurovalo slovo chata. Drístal o nej tak často, že keď už bola obývateľná, odmietli sme tam so sestrou chodiť. Náladu predsa nerobí prostredie, ale ľudia. Bolo zbytočné hovoriť s ním na túto tému, je to diktátor. Neustále zíza na dokumentárne filmy o Hitlerovi. Prial by som mu zažiť Dolfiho za dverami plynovej komory, kam by fotra poslali na úvod pobytu „dezinfikovať“ sa. Viem, dosť kruté... A bez neho by som tu nebol. Predošlú myšlienku teda radšej škrtám.

Je vzácne stretnúť človeka, s ktorým súzvučíte. Väčšina ľudí, ktorých som vo svojom živote stretal, boli, namojdušu, psychicky narušení. Viem, aj ja som psychopat, ale som narušený tak akosi ľudsky. Oni boli poškodení chemicky. Systém ich oklamal, ukradol im skutočný život a namiesto neho im podstrčil falošné sny, ktorým slepo uverili. Ako však môže človek veriť rodičom, farárom, učiteľom či politikom, keď vidí všetok ten smútok a nešťastie v ich očiach? To sa nedá. Hasenie takejto patálie by bolo na celú zbierku básní. Čo na jednu, možno na tisíc básnických zbierok! Ale ani tie by nezachránili ľudstvo, iba ak autora.

Andrea sa urazila, vraj som sa jej nevenoval. Nechcelo sa mi už pretvarovať a stále ju utvrdzovať v tom, že nepribrala, milujem ju, je dobre oblečená a tá neznáma mladá autorka jej nesiaha ani po päty. Mal som dosť súbojov, ktoré viedli ľudia, pričom sa tvárili, že sú anjeli.

A kto nebojoval, ten kolaboroval. Fraška dvadsiateho prvého storočia ma dovádzala k šedinám, a to som ešte nebol ženatý, nemal prvú prácu ani deti. Šediny sa v staroveku, teda v minulom storočí, spájali

s vnúčatami, ale tak ďaleko som nepokročil ani v mysli. Neveril som, že sa môžem dožiť viac ako tridsať rokov, Jim Morrison mi bol vždy sympatický. Nečudujte sa, negatívna doba, negatívni hrdinovia.

V ten večer som zakvasil s Danom, lebo som po sto rokoch konečne stretol niekoho, s kým som sa mohol rozprávať. Veril som mu, lebo nehral formu. Skutočne dýchal, chodil po zemeguli s otvorenými očami, počul vietor, cítil dych iného človeka. Nehanbil sa za svoje pády, nekydal o tom, že treba žiť pozitívne, nespomínal Panelák ani Farmu, nefrajeril sa, že čítal knihu Gorila a má prehľad o slovenskej mafii, neklial na Fica ani na zbohatlíkov, nesmial sa z obyčajných ľudí. Hovoril o poslednom zápase Ligy majstrov, o tom, ako ho serie žena, lebo je večne odutá, aj keď majú všetko, čo africké dieťa nevie ani nakresliť. Bavili sme sa o reálnych pocitoch, náš rozhovor nestál na nešťastí iných ľudí. Ku koncu večera bez zábran komentoval ženy prítomné v bare a vymýšľal im všemožné sexuálne tresty, o ktoré vraj svojou momentálnou krásou prosili.

Keď uveríte človeku gestá, uveríte aj jeho básňam. Dano bol živý. Živšieho človeka som si už ani nevedel predstaviť. Kanir raz povedal: „Sú ako človek, ktorý je nahý, ale nikdy sa nepôjde vykúpať do rieky, pretože má strach, kde si usuší šaty.“ Dano sa bez rozmýšľania vyzliekol, hodil do bazéna, spokojne si zaplával a potom sa na brehu so zježenými chlpmi usmiato ceril svetu do tváre. Už dávno pochopil, že nemá čo stratiť.

4. kapitola

Peklo vzniká vtedy,

keď čakáte nebo

– Takto to ďalej nejde, – napísala mi Andrea cez facebook.

– Myslíš? – spýtal som sa úprimne.

– Už nevládzem.

Pousmial som sa. Čo už ona mohla vedieť o ťažkom živote či životnej kríze, ktorá ju ukrižuje na semafor najväčšej križovatky sveta. Nikdy celý deň nedrela na poli, ani raz nenačrela na dno svojich síl. Neprišla o dieťa, nestalo sa, že bola dva dni bez spánku, lebo jej rodine rozvodnená rieka odniesla dom do Čierneho mora. Napriek tomu mi písala ako vysilená matka siedmich detí, že sa o ne nestarám, neustále vysedávam v krčme a všetko zostáva iba na ňu. Patetické „už nevládzem“, by pochopila len jej mama, ktorá to s materinskou láskou k nej statočne preháňala, a tak ju do sveta vyslala slabú ako muchu.

– Čo nevládzeš? Otec ti dal za úlohu prebrať fazuľu a od rána nad ňou sedíš? – napísal som prvú capinu, ktorá mi napadla.

– Nevládzem už ťahať vzťah s tebou...

Hľadel som do monitora ako mucha Puk. Čakal som, kedy ma preberie energia šoku. Vždy príde, keď očakávate stret, a to nehovorím o strete dvoch krýh.

– Teba to baví? – hrabala sa vo mne.

– Ak mám povedať pravdu, niekedy baví, inokedy nie, – šiel som na ňu šalamúnsky. Neustále som si pripomínal, že je jedno, či budem s Marikou alebo Gabikou. Nechcel som ako syn kopírovať život môjho otca, no na druhej strane som sa prichytil, že som akosi prirýchlo životne rezignoval, keď som s Andreou dobrovoľne vytváral polomŕtvy vzťah.

– Debil, – vrátili ma jej slová do mučiarne.

Spomenul som si na Danov opis dní, keď jeho ženu chytí rapeľ. Mrzutosť za mrzutosťou. Azda sa dvaja ľudia stretnú a žijú vedľa seba len preto, aby si znepríjemňovali život? Dnes zjavne áno.

– Čo nič nepíšeš? Tebe je to fuk?

„Chlapče, nastal čas naliať si čistého vína,“ zatriasol som sám sebou. „Teší ťa vzťah s touto babou? Viac ti ten vzťah dáva alebo berie? A vôbec: ľúbiš ju ty ešte?“

– Paľo! Kurva, chcem sa s tebou rozísť, tak sa vzchop!!! – šľahali na mňa z monitora plamene pekiel.

Lenže odpoveď zvnútra neprichádzala. Buď som bol bojko, alebo som takticky čakal, nech to rozsekne ona a ja sa z toho už nejako vyhrabem. No len čo som si predstavil, že ideme konečne každý iným brehom, spadol mi zo srdca šuter väčší ako Tatry. Zobral som to ako bernú mincu.

– Dobre teda, sám to chceš. Rozchádzam sa s tebou! Keď ti to je jedno... Čo mám z takého chalana?! Veď ty si chodiaca čierna skrinka!

– Bol som si vziať jogurt. Kde sme skončili? – napísal som konečne niečo. Napadlo mi totiž, že ju ešte zneužijem a čo-to sa cez ňu priučím ľudským reakciám.

– Rozišli sme sa! Tam sme skončili!!! – z jej hnevu sa triasli aj okenné tabule.

– Počkaj, čítam si... – hral som sa s ňou, ale v skutočnosti som si nadával do chudákov.

– Už to musíš mať dávno prečítané! Nič mi na to nenapíšeš?!

„Čo jej mám napísať? Že mi odľahlo a som v pohode?“

– Asi to tak bude lepšie... – odpísmenkoval som.

– Ty si taký hajzel! – fackala ma cez klávesnicu.

– Dva roky sme spolu, ale posledných dvanásť mesiacov akoby sme pritom neboli, – napísal som pravdivo.

Do troch minút zmenila svoj facebookovský stav na „slobodný“. Dostal som kopačky digitálnou cestou, vyfasoval som lekciu pokory, vodený za nos svojimi vlastnosťami. Erotický sen pubertálneho chlapca sa skončil. Otvorila sa predo mnou jesenná cesta, len jej prenádherné farby som zatiaľ akosi odmietal vidieť. Situácia sa zrazu otočila, prekvapivo ma začal napĺňať smútok. Nečakal som, že príde tak rýchlo. Hobitiu scenériu nahradila otázka, kde si otec odkladá britvu, keď sa už neoplatí ísť do pivnice po zemiaky. Našťastie vošla do izby sestra.

– Minule si na mňa vyštekla, že si najprv zaklopeme, keď sa budeme chcieť navštíviť.

– Ale braček, veď sme jedna krv. Čo už my dvaja môžeme pred sebou skrývať? – zabila vágne.

– Dohody sa majú dodržovať.

– Máš nejaké smutné oči. Stratil si život v počítačovej hre?

– Dostal som kopačky. Andrea sa so mnou práve rozišla, – snažil som sa nevkladať do slov falošný smútok. Najhoršie sa totiž chodí okolo sklamaných. Všetkých tých precitlivených čakateľov na pochopenie ich utrpenia by som kopal do riti. Boh sa však rozhodol zoznámiť ma v ranom detstve s Rúfusovými detskými básničkami. Dobre vedel prečo. Kto by sa z oblakov pozeral na blázna, ktorý kope ľudí do zadnice len preto, že sa nevedia vyrovnať s bežnými životnými udalosťami? Chcel mať zo mňa tvorcu, ktorý naleje svetu do nádrže palivo. Dúfal som, že nie na umieranie.

– Mám ťa prebaliť? – zatriasla so mnou Ina.

– Radšej mi požičaj nejaké peniaze.

– Aby som zajtra zasa hodinu počúvala, že si vypil päť pív a dva rumy?

– Keby len...

– Iba slabosi riešia veci alkoholom, – mudrovala, akoby pravidelne navštevovala spolok abstinujúcich alkoholikov.

– Chcem sa zhuliť, – zaklamal som. V skutočnosti som sa chcel ožrať do mŕtva.

– Prevratný životný štýl.

– Lepšie, ako dať Saganovi.

– Koľko chceš? – nechcelo sa jej vracať k mojej obľúbenej téme.

– Desíka.

– To už mi budeš dlhovať dokopy štyridsaťdva!

– Ina, ako to, že ty máš stále peniaze a ja žiadne?

– Ty si bohém, ja som šetrná. Som po mame. Po kom si ty, to nevie nik na svete. Hlavne nech sa meno tvojho stvoriteľa nikdy nedozvie foter. Najprv by zabil teba, potom nás ostatných a nakoniec dúfam aj seba. To by bolo aké svinstvo, keby seba nie! – zamyslela sa.

– A môjho skutočného otca by nezabil?

– Veď vravím, na konci aj seba.

– Vravela si, že on ma nespravil.

– Nemotaj to, – nevedela zrazu, kam uhnúť.

– Motáš to ty, nie ja.

Čakal som už len na poslednú klaňačku. Neprišla. Naplnila ma prázdnota. Nechápal som, odkiaľ sa berie. Veď z mojej cesty odišiel človek, ktorý mi toho už veľa nedával. Naopak, Andrea mi neustále nakladala, čo všetko odo mňa očakáva, čo mám na sebe zmeniť, koľko mám chýb a „vďaka“ nim je vraj normálny vzťah so mnou priam ilúzia.

Z rozchodu som sa tešil ukrutne krátko. Ak mám byť presný, tak iba jedenásť minút. Čas, keď som sa bavil s Inou, som do toho nezapočítal. Vtedy som si zámenu jedného druhu prázdnoty za iný neuvedomoval. Došlo mi, že namiesto chľastu alebo trávy musím ísť medzi ľudí. Lenže tých akoby nebolo. Napadol mi jedine Dano. Zavolal som mu.

Table of Contents

Start