Po stopách

komedianta

Spomienky herca

Ľuba Gregora

(ukážka)

Text © Ľubo Gregor, 2013

© HladoHlas Group, spol. s r. o.

Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin

info@hladohlas.sk, www.hladohlas.sk

Grafická úprava vnútra © Pavel „Hirax“ Baričák

Grafická úprava obálky © Miroslav Krekáč

Fotografia na titulke Dušan Kittler

1. vydanie

Martin 2013

ISBN 978-80-89502-75-2

Pelikán

– Nie si hladný? – položil mi navádzaciu otázku Paľo Mikulík neďaleko reštaurácie Pelikán Na Příkopě v Prahe.

Hodiny na Prašnej bráne odbili trinástu. Vyše dvoch hodín sme skúšali kostýmy v salóne Adam do televíznej inscenácie G. Zápoľskej Štyria. Režíroval to poľský režisér T. Lis a ten, ako všetci Poliaci nerešpektoval nijaké objektívne ťažkosti. Za socíku kapacity televíznej krajčírskej dielne nestačili. Vyrábalo sa toľko televíznych inscenácií, rozprávok, mikrokomédií a nakrúcalo toľko filmov, že sa všetkým v televízii kečky parili. Peňazí bolo dosť.Komunisti nešetrili. A tak sa šilo i v salóne Adam, najdrahšom v republike. Ani jeden kostým (mám na mysli divadelné alebo televízne pánske oblečenie) nestál menej ako desaťtisíc československých korún! Salón Adam stál oproti reštaurácii Pelikán.

– Aha! – ukázal prstom Paľo. – Reštaurácia!

A už sa hrnul cez cestu, po ktorej vtedy ešte chodievala aj električka.

– Počkaj! – kričal som, bežiac za ním. – Veď to je Pelikán! Najdrahšia reštika v Prahe!

Paľo otvárajúc dvere sa uklonil a s úsmevom povedal:

– Nech sa páči, pán Gregor. Z najdrahšieho krajčírskeho salónu do najdrahšej reštaurácie!

Bol začiatok novembra 1984 a riadne už tuhlo. Zimníky, čiapku, klobúk, rukavice a šály sme zložili v šatni. Šatniarka bola typická pražská baba, klebetiaca, neustále trkotajúca s hajzelbabou, ktorá sa neskôr stala našou kamoškou. Šatniarka nám nevenovala veľkú pozornosť. Rutinovane odobrala naše veci a iba keď začula slovenčinu, zbystrila pozornosť:

– Pánové jsou ze Slovenska?

Zborovo sme odpovedali:

– Áno, z Bratislavy!

Šatniarkine oči sa vpili do našich tvárí, zrazu zalomila rukami a vykríkla:

– Vždyť to jsou slovenští herci, – a vrhla sa na Paľa. – Vás, pane, miluji! Jak jemně hrajete! Jak housle...

Reštika bola plná. Iba jeden stôl s ceduľou Reservé bol voľný. Keď sme asi minútu prešľapovali pri vchode, priletel k nám postarší kellner a zašvitoril:

– Pánové, račte! – viedol nás k tomu rezervovanému stolu.

– Je pro nás velikou ctí, pane Mikulíku, že jste s kolegou navštívili naši restauraci. Posaďte se!

Reštaurácia bola nabitá domácimi i cudzincami, ktorí si asi mysleli, že sme prinajmenšom milionári alebo top politici.

– Budeme jesť, – prehovoril Paľo.

– To jsem pochopil hned, jak jste vešli, pánové, – odpovedal čašník

a odbehol pre jedálny lístok. Medzitým nám vymenili čisté obrusy za ešte čistejšie, vázu s kvetmi za inú vázu s kvetmi a obrúsky s príbormi tiež.

S jedálnym lístkom prišiel i nápojový čašník a vedúci reštaurácie.

– Buďte vítáni, pánové. Jsem vedoucí restaurace Brunclík Josef a jsem k vašim službám. Na uvítanou pozornost podniku, – a položil pred nás dve cigary značky Churchill.

– Pane Mikulíku, – pokračoval v hlbokom predklone, – sleduji, pokud je to možné, vaši trvalou přítomnost na obrazovce Slovenské televize. Gratuluji!

Mladý pingel nám podal jedálny aj nápojový lístok. Dlho sme si ho

s Paľom prezerali. Ponuka bola fantastická. Ako aperitív sme si dali tokaj

a ako predjedlo srnčiu paštétu s brusnicami. Potom nasledovala korytnačia polievka.

– Kedy nám ide rýchlik? – spýtal sa ma Paľo.

– O devätnásť tridsať odchádza z Masaryčky, – odpovedal som mu.

– Fajn, – skonštatoval Paľo a privolal čašníka.

– Obsluha, – oslovil ho, – budeme jesť do šiestej. Noste všetko, čo je na jedálnom lístku od hora až dolu. Rozumiete?

Čašník zbledol, potom očervenel, mierne sa naklonil k Paľovi a neveriacky sa spýtal:

– Mám tomu rozumět tak, že chcete všechno, co je na kartě?

Paľo si ho pritiahol ešte bližšie:

– Áno! A po každom chode bude desať minút prestávka! Piť budeme Mattoni a portské!

O chvíľku prišiel vedúci Brunclík:

– Pánové, vaše přání je míněno vážně, nebo je to žert?

Pali si labužnícky potiahol z cigary:

– My nikdy nežartujeme!

Nakoniec sa prirútil spotený šéfkuchár:

– Protože jsem to ještě v životě nezažil, pánové, nevím v jakých intervalech mám jídla vařit?!

Paľo mu s úsmevom povedal:

– V takých, aby boli vždy teplé!

Šéfkuchár vyvalil oči a zajachtal:

– ... po-po-po-po-pochopitelně...

Okolo pol tretej, keď nám čašníci niesli srnčie ragú na červenom víne, hostia v reštaurácii vstali a tlieskali. Niektorí ani neodchádzali, noví stáli medzi dverami a šatniarka prestala prijímať a vydávať kabáty, aby jej niečo neušlo. Japonci nás stále fotografovali a nakrúcali kamerami.

Pri kuracích prsiach na provensálskych bylinkách skupina Francúzov začala spievať marseillaisu. WC lady, ktorá sa volala Anežka a ktorej sme sa pri odchode podpisovali na čelo, zatvorila záchody a sadla si k nám na okno za záclonu. Celý čas plakala a neustále opakovala:

– Ježíšmariá, jak ti Slováci dovedou nádherně žrát!

Záchody otvorila len vtedy, keď sme tam išli my.

Skončili sme o šestnásť štyridsaťpäť pri rolovanom pstruhovi na mandliach. To sme už mali za sebou aj rozhovor do pražského rozhlasu a interview

s novinárkou Rudého práva a Večerní Prahy.

Článok v Rudom práve vyšiel o tri dni aj s fotografiou a mal názov Soudruzi umělci ze Slovenska navázali družbu s členy stříbrné brigády socialistické práce z restaurace Pelikán. Setkání se neslo v přátelském ovzduší československých vztahů! Večerní Praha to nazvala Divadelní žranice před plným hledištěm. Najviac ich zaujímalo, koľko to stálo a kto to zaplatil. A ešte sa pýtali, či je to turné alebo iba jednorazová akcia. Fotografie na titulných stranách obidvoch novín ukazovali, ako s Paľom práve jeme baraninu na zelenine

a nad nami sa usmievajú vedúci Brunclík, šéfkuchár a dvaja čašníci.

Keď sme povedali dosť, otvorili sa dvere na kuchyni. Vpredu dvaja pikolíci tlačili vozík zakrytý bielym obrusom a za ním kráčal vedúci s celým personálom reštaurácie. Zastavili sa pri nás a vedúci prehovoril:

– Pánové, to je pozornost restaurace Pelikán za předvedené lukulské hody a za to, že vám tak nádherně chutnalo!

Pikolíci odtiahli obrus a tam... stála asi tridsať centimetrov vysoká pyramída z vyšľahaného bielka a cukru, obložená višňami.

– Uvnitř, pánové, – pokračoval vedúci, – je pistáciová zmrzlina pro dvě osoby. Přeji vám hodně štěstí a dobrou chuť!

Šťastie sme mali, že vo vagónoch sú dva záchody a na vysvetľovanie, čo sa nám stalo, sme chuť nemali. Keď sme nad ránom vystúpili v Bratislave

z expresu Panónia, spýtal som sa Paľa:

– Koľko si platil? Dám ti polovicu.

Paľo sa usmial:

– Nič! Vedúci Brunclík povedal, že väčšiu reklamu tá reštaurácia v živote nemala. To bol náš honorár. Apropo! Dáš mi stovku. Šatniarka s hajzelbabou si vypýtali za ušlý zisk dvesto korún. Vraj kvôli nám museli dočasne zatvoriť.

Facka

Deň pred Vianocami v roku 1949 som doniesol domov poznámku od katechétu Františka Feldmana, žida, ktorý za prvej Slovenskej republiky konvertoval na katolícku vieru, aby sa zachránil pred koncentrákom:

Váš syn bude mať zníženú známku z chovania za drzé správanie sa voči učiteľovi náboženskej náuky.

Bol to posledný školský rok od komunistického prevratu, čo sa ešte učilo náboženstvo.

– Čo si urobil? – opýtal sa môj otec zatiaľ pokojne, držiac v ruke žiacku knižku.

Kým ju držal v pravej ruke, bolo dobre. Bol totiž pravák.

– Ale tati, – bránil som sa, – čo ja môžem za to, že ten katechéta je...?

Mama práve prestierala večeru a facke zabránila vôňa fazuľovej polievky s klobásou, ktorú mal môj otec tak rád. Ale aj to, že mal pravú ruku obsadenú žiackou knižkou.

– Chcel si povedať hlúpy? – položil žiacku knižku a sadol si rýchlo za stôl.

– Sadni si, Ľubko, – ponúkla ma mama a položila predo mňa tanier,

z ktorého sa voňavo parilo.

– Rozprávali sme sa, – hovoril som s plnými ústami, – o vianočných modlitbách, zvykoch, kedy ideme po štedrovečernej hostine spať a o tom, čo potom robia naši rodičia.

Matka prestala jesť a otcovi zabehlo. Mama sa spamätala prvá:

– Nechajte to tak a jedzte! Vychladne vám to!

Môj otec bol však didaktik a dialektik. Chcel mať všetko jasné, presné

a logické.

– A čo bolo ďalej?! – sprísnil tón a odložil lyžicu.

– No... – začal som opatrne, – na to, o tých rodičoch sa prvej pýtal Korpášovej, ale tá nevedela. Čupec tiež nevedel. Ani Barinka. A tak to išlo dokola.

Napchal som si plné ústa.

– A teba sa katechéta nepýtal?! – položil otec otázku hrozivo a vstal.

– Otec, – oslovila ho bojazlivo matka, – vykašli sa na to! A jedz! – posunula k nemu, stojacemu, tanier.

Prehltol som.

– Pýtal, – prikývol som bojazlivo.

– A čo si mu povedal?! – už stál tesne nado mnou.

Mlčal som a meravo hľadel do fazule. Nos som mal skoro v polievke.

O sekundu tam bol celý, pretože mi otec dal ľahký oflinok na zadnú časť hlavy. Z nosa mi trčali fazule a môj hlas bol akýsi čudný.

– No! – povzbudil ma výhražne.

– Povedal som mu, že... – vysmrkal som fazule naspäť do taniera, – že načo sa to pýta, keď to dobre vie a že nech sa nerobí sprostý!

Vyhŕkol som to zo seba veľmi rýchlo a nabral si ďalšiu dávku fazuľovice. Vyzeral som asi ako škrečok a mama sa potichu smiala.

– Vstaň! – rozkázal otec a ja som pomaly, váhavo a obozretne vstával.

Mama sa prestala smiať. Naša polievka nielenže chladla, ale i hustla. Podľahla atmosfére. Keď som sa celý narovnal, dostal som takú facku, že celý obsah úst som vyprskol na otcovu bielu košeľu a červenú viazanku

s čiernymi bodkami. Viazanka vyzerala zrazu ako tabuľka s kandizovanou zeleninou. Ibaže sa z nej trochu parilo. Mama sa vrhla na otca a ten ju odstrčil tak nešikovne, že prevrátil svoj tanier fazuľovice na seba a oblial si aj nohavice.

– Vy ste sa zbláznili! – vykríkla mama a odbehla do kúpeľne.

Chvíľu sme nevedeli, kto sa zbláznil, ale bol to asi otec, lebo utekal do kúpeľne ako blázon. Ja som opäť sedel na stoličke, kam som sa asi dostal po tvrdom údere.

Po chvíli ma otec zavolal:

– Poď sem!

Pomaly a neisto som sa došmochtal pred kúpeľňu. Otec stál v kúpeľni len v trenírkach a ponožkách. Matka prala vo vani otcovu košeľu. Nohavice viseli na žinke a otec ich drel mokrou špongiou.

– Po sviatkoch povedz katechétovi, – povedal otec dôstojne pri tejto nedôstojnej činnosti, – že keď deti idú spať, ich rodičia perú a čistia svoje šatstvo, pretože si ho počas dňa kvôli deťom ušpinia a na nič iné im neostáva čas!

„Má to svoju logiku,“ pomyslel som si, „ale katechéta tomu aj tak neuverí! A spolužiakom budem na srandu.“

Keď som zaspával, otec prudko otvoril dvere na mojej izbičke a z tieňa jeho majestátnej postavy sa ozvalo:

– A teraz idem zatelefonovať Ježiškovi, aby ti zajtra nepriniesol žiadne darčeky!

To však už žiadnu logiku nemalo. Pred desiatimi dňami som totiž všetky svoje darčeky objavil v maminej skrini.

Ako dvojročný s rodičmi u svojho starého otca Karneta

„Mňam“

Otylka

Ošetrovňa a basa boli za mojich vojenských čias dve miesta, kde sa dalo celkom príjemne stráviť niekoľko dní. Velitelia sa týmto miestam vedome vyhýbali a nikto tam vojakov nebuzeroval. Bol to svojím spôsobom kasárenský raj. Trochu zložitejšie to mali na obidvoch miestach bažanti, no mazáci tie miesta priam milovali a skoro cielene ich vyhľadávali. V base chodil vojak od rána po kasárňach s metlou na pleci, zametal, oprašoval, pomáhal

v kuchyni, kde sa vždy poriadne nažral, išiel do kina, poobede si fajn pospal a večer vysadil mreže na cele, preskočil plot alebo sa prevliekol cez dieru a išiel zháňať nejaké baby. Na ošetrovni zasa vojak relaxoval, jedol umelé vitamíny, simuloval, že ho niečo bolí, potom sa napchal uspávacími práškami a celý deň prespal. Večer sa nahodil do vychádzkovej uniformy a zmizol.

Úžasné bolo, keď vojaka poslali samého do strešovickej vojenskej nemocnice na nejaké odborné vyšetrenie. O ôsmej odišiel vojak z ošetrovne, o desiatej bol v nemocnici a o dvanástej v Prahe na Václaváku. Potom sa flákal do desiatej večer po meste a na ošetrovňu do kasární prišiel takmer vždy opitý s vojenskou hliadkou. Jedným slovom – v base a na ošetrovni bol vojenský život bohovský!

Bolo to na jar v roku 1967. Mal som to už „za pár“, ako sa tomu hovorilo, keď mal ísť vojak o chvíľu do civilu. Skúšal som si nové topánky v kancelárii veliteľa roty, kapitána Krausa, keď zazvonil telefón:

– Staršino! Tady je váš velitel! Přijďte okamžitě na vošetřovnu! Potřebuji vás tady!

Prekvapilo ma to:

– Vy ste na ošetrovni?

Kraus zreval:

– Jó! Běžte sem! Je to rozkaz!

Kraus mal na tielku a trenírkach biely doktorský plášť a na nohách sandále.

– Velitel vošetřovny, kapitán Kostlivý, někam nutně musel. Absolventi Soldán a Kučera se jěště nevrátili z vycházky! Zaskakuju tady kolegiálně, než se ti idioti vrátí. Jenom že... – zakladal si nervózne na krk fonendoskop a potil sa pri tom, – ... teď sem volal velitel kasáren, plukovník Roubal, že mu přišla na návštěvu neteř, dostala akutní průjem a mám ji udělat výtěr.

Od strachu som si sadol.

– Nebojte se! Mluvil sem s ním se špachtlí v hubě. Nepoznal mně! Ostatně, von nepozná nikoho! Je prochlastanej jak točka u Pinkasů!

– A čo mám robiť ja? – spýtal som sa.

– Budete dělat vošetřovatele, vy vole! Vždyť tady kromě vojína Piskáčka, kterej má chronický zánět močovýho měchíře a furt chčije, není živá duše!

Obliekol som si teda plášť, sadol si oproti „doktorovi“ Krausovi a čakal som.

O pár minút prišla nová červená MB-120-PL a vystúpil z nej plukovník s neterou.

Z Roubala razila slivovica a neter bola žltá ako slnečnica.

– Udělejte výtěry, doktore! – zavelil nám plukovník. – Já to okamžitě odvezu do Střešovic! Dělejte!

Ľahol si na vyšetrovacie ležadlo a okamžite zaspal. Kraus sa vrhol

k umývadlu a začal si umývať ruky. Chcel tým asi získať čas. Keď mal ruky červené od kefy ako riečny rak a zistil, že už sa viac umyť nedajú, obrátil sa na mňa a tíško mi povedal:

– Vošetřovateli, podejte mi ručník.

Vykonal som, o čo ma požiadal. Keď som bol pri ňom, pošepkal mi:

– Staršino, najděte někde zkumavky, špunty, a špejle s vatou!

Preskočila ma smrť! „Kde to mám hľadať?!“ Neter sa na nás usmievala. Okrem toho, že mala hnačku, bola celkom pekná a bolo mi jej ľúto. Chcel som ju povzbudiť, a tak mi nenapadlo nič lepšie než jej povedať:

– Len vydržte, slečna! Nebojte sa! Hneď vám to tam fukneme a hotovo! Nebude to bolieť! Uvidíte!

Len čo som to povedal, slečna zvrieskla a priškrteným hlasom sa opýtala:

– Kde jsou tady hajzle?!

Našťastie boli blízko, a tak keď si odmyslíme tie sprievodné zvuky, nič mimoriadne sa nestalo. My s Krausom sme zatiaľ využili čas a našli sme potrebné inštrumenty na výter. Boli v skrini medzi doktorovými konzervami a chľastom. Plukovník spal ako zabitý a my sme blahorečili vizovickej slivovici. Keď sa neter vrátila, boli sme pripravení. Krausovi za závesom, kam sa predo mnou delikátne s neterou schoval, trval zákrok asi dvadsať minút. Normálne to vraj trvá dvadsať sekúnd. Zlomil pritom štrnásť špajdlí, minul celý balík vaty a slečna usedavo plakala. Tie najlepšie vzorky sme vložili do skúmaviek a na skúmavky sme nalepili jej meno. Nikdy na to meno nezabudnem. Otýlie Trpitelová.

O týždeň vrazil do našej kancelárie rozžiarený doktor, kapitán Kostlivý, s fľašou fernetu.

– Ahoj, kluci! Dostal jsem za vás od plukovníka Roubala tři dny mimořádné dovolené! Že jsem prí nádherně vyšetřil jeho neteř. Co jste jí udělali? – rehotal sa ako kôň.

– Bol triezvy? – spýtal som sa doktora.

– Kdepak, vždyť ten se vožralej už narodil. Proč se ptáte, staršino?

– Keby vedel, kto sa rýpal v zadku jeho netere, okamžite by vytriezvel! – povedal som a kopol do seba koňak, ktorý nám medzitým ponalieval.

Obor

Pripomínal mi vždy Charltona Hestona alebo Burta Lancastera. Keď som videl americký film Obchodník s dažďom a potom rovnomennú divadelnú hru v Nitre, tešil som sa, že Vlado Müller bol lepší Bill Starbuck ako Lancaster. Robustný, elegantne stavaný herec s dostatočnou výškou a úžasným hlasom. Jeho herecký diapazón, po slovensky register či škála, patril jedine na veľké javisko. Najväčšie, na aké sa dostal, bolo javisko Novej scény

v Bratislave. Na to ešte väčšie, kam jednoznačne patril, Národné, nedočiahol. Možno aj zásluhou svojej márnomyseľnosti, ale ešte viac zásluhou nadradenosti „bohov“ SND. Čím bol starší, tým viac ho mrzela nedocenenosť jeho hereckého umenia.

Sedeli sme spolu v šatni pri inscenácii Kremeľský orloj a v našich debatách opovrhoval socializmom, ironizoval všetkých štátom vyznamenaných kolegov a SND nazval klubom vyvolených. V roku 1979 však bez mihnutia oka prijal titul zaslúžilého umelca a všetky výhody z toho vyplývajúce.

Vlado sa vždy hodnotil. Vždy musel mať nejakú cenu. Keď sa mu niečo nepozdávalo, hovorieval:

„To nemá cenu!“ A neurobil to. Nerád niekomu vyhovoval a nerád robil niečo pre druhých. Sledoval predovšetkým svoje záujmy a tvrdo si ich presadzoval. Na Novej scéne boli časy, keď tajomníčka divadla, mimochodom jemu veľmi blízka osoba, robila mesačný plán predstavení podľa jeho vedľajšej umeleckej činnosti.

Vladovo herecké majstrovstvo nespočívalo iba v jeho obrovskom talente, ale i v tom, že divadlo poznal od piky. V Nitre vstúpil na javisko už ako sedemnásťročný a zišiel z neho v Bratislave rovno do truhly. S malou pres- távkou, keď rok varil niekde v Nemecku, prežil v divadle štyridsaťpäť rokov.

Apropo, varenie! To bol ďalší jedinečný prvok jeho osobnej geniality. Ale aj jeho kuchárske schopnosti boli nedocenené. Nikdy nevydal svoje recepty, nikdy nechodil do kuchárskych televíznych relácií. Vladove guláše boli preslávené po celom Slovensku. Varil ich v klube Novej scény, na výletoch, oslavách a najmä na cvičeniach civilnej obrany na Železnej studničke.

Raz mu na takom cvičení CO na Partizánskej lúke povedal jeden kolega zo zboru operety Novej scény, že jeho guláš je trocha presolený. Vlado ho ochutnal a povedal:

– Počúvaj! Ty nielenže nemáš talent, ty nemáš ani chuť!

V roku 1996 varil predvolebný guláš na mítingu Demokratickej strany

v Petržalke. O šiestej ráno začal a o desiatej doobeda bol guláš hotový. Keď sa začali schádzať prví funkcionári strany, chodili za Vladom a pýtali si gáblik. Po chvíli sa Vlado nahneval, zavolal ma a prikázal mi:

– Povedz tým chumajom, že ten guláš som varil pre ich voličov a nie pre nich!

Pretože bol veľký, miloval veľké autá. Najradšej mal svoj žltý ford. Zlé jazyky tvrdili, že ho negarážuje, že ho má v spálni. Jeho ford vždy stával pred hereckým vchodom divadla a nikto sa neodvážil na tom mieste zaparkovať. Raz po skúške Vlado zbadal, že má na čistom, navoskovanom a nablýskanom aute stopy dlane. Prišiel na vrátnicu a žiadal vrátnika Pintera, aby vyhlásil v miestnom rozhlase, že Müller odkazuje tomu, kto mu pocapkal auto, že ho nakope do riti. Vrátnik Pinter zapol rozhlas a oznámil:

– Pozor, pozor, šeci očúvajte! Müller odkazuje ráditelovi, že ho nakope do rity za to, že mu zašpinyl auto svojíma špinavýma rukáma. To je šecko! Konec!

Vlado sa vrhol na Pintera:

– Čo ste sa zbláznili, Pinter báči?!

Pinter sa vyvliekol z Vladových veľkých rúk a bránil sa:

– Bol to ráditel, Müllerko pánko! Kuchár s Balážom ho videli! Opýtajte sa ich!

Na jednom predstavení Kremeľského orloja som si v jednom výstupe nevedel zaboha spomenúť, ako sa Vlado v tej hre volá. Mal som ho osloviť, a tak som len neustále opakoval:

– Počúvajte, súdruh, súdruh... ehm, súdruh...

Vlado sa smial a pomohol mi:

– Zabelin, súdruh Lenin, ja sa volám Zabelin! Zapamätajte si to konečne!

Vlado sa rehotal a publikum tiež. Chcel som sa zachrániť a zaimprovizoval som:

– Jasné, súdruh Zabelin! To viete, tá moja hlava!

Vlado ku mne podišiel, chytil ma okolo pliec a láskavo mi povedal:

– My vieme, súdruh Lenin! Chápeme to, máte s tou hlavou ťažký život!

Publikum šalelo! Ľudia tlieskali a smiali sa ako odtrhnutí z reťaze. Riaditeľovi donášači však zaúradovali. Na druhý deň bolo na fermane toto oznámenie:

Udeľujem písomné pokarhanie riaditeľa divadla súdruhom Müllerovi

a Gregorovi za nevhodné improvizácie v inscenácii Kremeľský orloj.

Karol Vlach, riaditeľ divadla, zaslúžilý umelec

Keď si to Vlado prečítal, odišiel do dramaturgie a o chvíľu sa vrátil. Vypýtal si od vrátnika Pintera kľúče od fermanu (skrinka na odkazy, kde sú umiestnené plány predstavení a oznámenia týkajúce sa prevádzky divadla), otvoril ho a pripichol na voľné miesto ceduľku:

Udeľujem písomné pokarhanie riaditeľovi divadla Karolovi Vlachovi, zasmušilému umelcovi za to, že na poslednom predstavení operety Noc

v Benátkach, ktoré som osobne videl a počul, spieval prevažne falošne, čo je na sólistu spevohry Novej scény nanajvýš nevhodné.

Vlado Müller, sólista činohry Novej scény

Riaditeľovi špicli mu to okamžite oznámili. Riaditeľ ihneď pribehol k fermanu a zbadal Pintera, ako práve odchádza domov na invalidnom vozíku.

– Pinter! – zakričal. – Kto to tam dal?!

Pinter ostal prekvapený:

– Prepáčte, súdruh ráditel, ale vet vy ste študuvaný zaslúžilý umelec, né? Nevíte čítat?!

A chcel odísť.

– Stojte! – zavelil riaditeľ. – A kto mu dal kľúče od fermanu?!

Pinter pribrzdil a s pokojom Angličana riaditeľovi odpovedal:

– Já, súdruh ráditel! Pinter! Kerý sem tu bol na vrátnici, ket ste sa učili ešte strihat gate! Najlepšému hercovi v tomto divadle, Müllerkovi pánkovi, dám klúče aj od svojho domu v Ovsišti! Česť vašej prci, súdruh ráditel!

Dostojevskij, Zločin a trest. Porfirij (Gregor), Raskolnikov (Ján Kroner).

Table of Contents

Pelikán

Facka

Otylka

Obor