Všechny knihy vydané ve vydavatelství HladoHlas v nabídce HIRAX Shopu (www.hiraxshop.sk) nonstop -30% a u Hiraxových titulů dokonce s možností podpisu nebo věnování. Svá přání pište do poznámky.

Rumunskej armády 1/6, 036 01 Martin, Slovensko,

www.hladohlas.sk, info@hladohlas.sk,

jako svoji 49. publikaci v roce 2013.

Překlad ze slovenštiny: Eva Macháčková

Jazyková korektura: Irena Varcollerová

Odborná korektura: Róbert Mankovecký, Milan Polák

Obálka: Zuzana Kadecká, Pavel „Hirax“ Baričák

Autor fotografií na obálce: Zuzka Zuzzačka

Ilustrace: Janka Sofia Thomková

Zalomení: Pavel „Hirax“ Baričák

První vydání, 1 011 kusů

Vytiskl Alfa print, spol s. r. o., Martin

Objednávky (posílame i do Čech):

HIRAX Shop, Rumunskej armády 1/6, Martin 036 01, Slovensko

www.hiraxshop.sk, obchod@hiraxshop.sk

Hiraxovy úvahy, glosy, básně, fotky, ukázky z románů a cestopisů:

www.baricak.blog.jsme.sk

Kontakt na autora:

hirax@hirax.sk

Facebook: Pavel “Hirax” Baričák (spisovatel)

ISBN 978-80-89502-77-6

Pavel „Hirax“ Baričák

Slabikář

štestí

Návrat k SOBĚ

(ukážka)

Věnováno novému světu plnému lásky.

Pokud ho nestihnu teď, vychutnám si ho při dalším narození.

„Člověk by měl číst jen to, co obdivuje.“

Johann Wolfgang von Goethe

„Pokud nejste schopni někoho rozzlobit,

nemá cenu pouštět se do psaní.“

Kingsley Amis

Opravme základy, potom

i střecha zezlátne

Tato kniha se narodila, protože se měla narodit. O tom není pochyb, vždyť ji držíte v rukou. Již hezkých pár let jsem si pohrával

s myšlenkou, že všechno, co jsem si ve vlastním životě odsledoval, odžil, odplakal a proměnil na řešení, sepíšu do jednoho celku. Ano, vždyť i Konfucius řekl, že člověk má tři cesty, jak moudře konat. Nejdřív přemýšlet, to je ta nejušlechtilejší cesta. Druhá je napodobování, to je nejlehčí. Třetí je vlastní zkušenost, a ta je nejtvrdší. Vždy mě však od psaní odrazovaly návštěvy knihkupectví. Zejména když jsem vešel do oddělení ezoterické literatury. Kolik toho tam bylo! Plné police! Osho, Kirschner, Hayová, Sinelnikov, Ruiz, Tepper-

wein… „Všichni píši to samé, jen jinými slovy. Proč by tady měl být

o jeden hřbet knihy víc?“

Ale mých předčítání, přednášek, pozvání na různé festivaly či debatní fóra s každým novým románem přibývalo. Všude se mě lidé ptali, jestli jsem četl knihu Tajemství, a já jsem jim s úsměvem odpověděl, že už podle něj dvě desetiletí žiji, i když tehdy nebyla ještě napsaná. Že už jako malý kluk jsem četl Carnagiho a jiné psychology, aplikoval Silvovu metodu a oni mě svými názory jen utvrdili v tom, co jsem měl svým způsobem jaksi pod kůží už od narození.

V průběhu svých přednášek jsem vyprávěl pro mě běžné věci o síle myšlenky, přijetí se, pozitivním myšlení, odpuštění sobě i jiným, o návratu vlastní přirozenosti. Anebo jsem popsal různé technologie jak ven z psychologických problémů, i když jsem později pochopil, že lidé místo toho, aby nové, jim sympatické myšlenky, použili jako zápalnou jiskru na vyhubení starého lesa uvnitř sebe, udělali něco jiného: přišli domů a vložili nové myšlenky do nablýskaného sekretáře jako „pravdu“. Ale do praxe nepřijali nic. Každý druhý dnes četl Tajemství, ale navzdory tomu je nešťastný a ani ne bohatý, jak si v průběhu čtení myslel, že se stane. Někde se stala chyba…

Začínám své přednášky větami, že rovnice popsané v této knize bychom se měli učit ve školách. Ať jedna nešťastná generace přestane vychovávat další, ještě nešťastnější generaci. Proč já, Mistr Propper (prý se mu podobám :-)), mám dělat psychologickou partyzánštinu po knihovnách, kavárnách či knihkupectvích a šokovat nevědomé tím, co mělo být pro všechny už od narození běžnou záležitostí. Ale Matrix (jak tento systém rád nazývám) si nepřeje, aby se lidé dozvěděli pravdu. Víte proč? Protože dokáže žít jen z nešťastných.

Žijeme v době, ve které se učíme hlavně přes vztahy, nemoci

a smrt. Je hezké, když školáky naučí, že po schodech dolů jde první muž, anebo jak se stoluje. Možná kdybychom byli v psychologii vztahů víc vzdělaní, nepraskaly by nám hlavy od duševních bolestí

a v nemocnicích by se o to míň řezalo a šilo. Ano, protože nemoci vznikají většinou z nevyřešených duševních stavů. Nikdo vám nikdy neřekl, že jedna nemoc, ale sto příčin? Já vím, ani mě se doktor nikdy neptal, co jsem v posledním období prožíval v emoční sféře, jaké jsem řešil vnitřní problémy a proč jsem v noci nemohl spát, cítíc v břiše žhavou kouli. Medicína zdokonaluje technologie, které léčí či zmírňují následky, neřeší však příčiny. Jenže když stavíte dům, každý zedník vám řekne, abyste základy neodflákli, že ty jsou nejdůležitější. Můžete mít nejdražší střechu světa, ale když vám jednou splyne domek s rovinou, nepomůže vám, že komín byl ze zlata.

Rozhoduji se, kam nasměruji svoji energii, protože tento život není nic jiného než výdej a příjem energie. Nebudu tady věčně. Miluji svoji rodinu a teď cítím, že se chci věnovat hlavně jí. Proto jsem napsal tuto knihu – abych nemusel kočovat a mluvit k pár desítkám uší, když existuje způsob, jak šeptat tisícům. Pokud to tak budete cítit, půjčujte tuto publikaci nešťastným, možná pomůže. Pokud vám ji někdo omlátí o hlavu, vězte, že jednal podle výše svého bytí a měl na to právo. Nedejte se však odradit a nabídněte ji další duši, která se momentálně snaží svým negativním přístupem vykonat tichou sebevraždu. Sebe a současně i vraždu svého okolí, protože všichni jsme spojené nádoby, na to nezapomeňme. Musíme pochopit, že když v Africe nemají co jíst anebo v Kalifornii právě někdo probodává nožem oběť, nesou za to svým způsobem odpovědnost i naši praprarodiče. A my přece nechceme mít na rukou krev. Chceme našim generacím zanechat ráj, a ne krátery po bombách…

Psal jsem tuto knihu pro obyčejné lidi, takže jsem si dal záležet na tom, abych se vyjadřoval co nejjednodušeji. Ne, tady nenajdete pokračování „těžké“ ezoteriky. Tady si ujasníme pojmy a potom se budeme učit opravovat sebe sama, proměňovat kvalitu bolesti na kvalitu následků, budeme hledat úsměv přes slzy, začneme milující dialog se světem. Tohle je slabikář pro první stupeň. Nedočtete se tady, jak žít z prány, jak v průběhu meditace opouštět vlastní tělo a ani nebudeme zachraňovat matku Zemi přes spájení se s Plejádami. Jediná šance, aby jednou na naši překrásné modré planetě zavládl mír, láska a pochopení, je totiž v rukou jediného člověka. Koho? Tebe, kdo právě čteš tato slova. Protože když ty, čtenáři můj milý, budeš šťastný, bude šťastné i tvé okolí. Dobře si zapamatuj tuto větu, protože pro matku Zemi a lidstvo nemůžeš udělat víc, než když sebe sama uděláš šťastným.

Varování, dokud se nezblázníte štěstím

1. Každý má v sobě svůj model, jak si vysvětlit různá „utrpení“ života. V průběhu existence lidstva vzniklo množství eseroček na lásku (encyklopedie náboženství a filozofických směrů jsou běžně dostupné). Pokud se vám tedy některé věty z této knihy nebudou hodit do už vámi vytvořeného systému, prostě si řekněte, že Baričák byl mimo a že toto nebo ono od něj neakceptujete. Vezměte si jen to, co vám bude vyhovovat. I kdyby to byla pouze jedna věta, měli jste se s touto knihou potkat.

2. Baričák není žádný „realizovaný guru, který bez přestání medituje“, jak jsem se už mnohokrát doslechl. Fatální hloupost! Baričák je obyčejný člověk, a tedy zázračná bytost jako ty, která stejně padá, učí se z toho a plní si svoje předepsané životní úkoly. Ale možná s tím rozdílem, že jsem si do tohoto života vzal enormně víc energie než jiní, takže poddávat se prohře či opouštět se mě nikdy ani nenapadlo. Chvilku analyzuji, do poslední buňky dokonale prožívám, nacházím východisko. Neochvějně věřím, že zpoza hustých mraků vždy zasvítí milované slunce. Stačí poprosit, a ono vždy zasvítí. Mám to vyzkoušené, věřte mi.

3. Nezakládám žádné nové náboženství, sektu či filozofický směr! Nedělám žádné osobní konzultace za úplatu. Dejte mi svatý pokoj, nechci vaše uznání, peníze, potlesk, chci jen vaše štěstí. Dosáhněte ho beze mne, tuto knihu berte jen jako malé nakopnutí. Radujte se ze svých vlastních vnitřních studní. Potom už nebudu muset po večerech odepisovat na vaše nářky, donekonečna pro vás hledat správné slovní náplasti a vysvětlovat manželce, že si nepíšu s milenkami. Sleduji svůj vlastní záměr, vidíte, jak se miluji? Nebudu už muset cestovat krajinou. Budu sedět v teple rodinného krbu a těšit se, že jsem nepatrným zrníčkem přispěl k celosvětovému lidskému úsměvu. Šiřte ho svým chováním, tichem, klidem, ale i radostí a nekonečným smíchem. To je jediná cesta, jak „nákazu pozitivna“ rozšířit.

4. Přijměte občasný vulgarismus v knize. Reálné citace naší doby jsem nemínil opravovat. Neupřímnost je to poslední, co ode mne můžete očekávat. Sladkých řečí se vám dostane i od kávičkové kamarádky, která se jádra problému záměrně nedotkne, aby vám neublížila, případně naprosto nezná hlubší souvislosti.

5. Pokud chcete donekonečna padat do jámy lvové, sáhněte po knize o čakrách, doporučuji však nejdřív přečíst základ. Když ne tenhle slabikář, tak kterýkoliv jiný. Tohle je kniha pro prvňáčky, ve které jsou některá témata a vesmírné zákony pouze naznačené. Pokud budete cítit hlad, stačí v dnešní době informační laviny natáhnout ruku. Ke každé kapitole existují knihy, které samotný problém či oblast rozpitvávají až ke kořeni. Chtějte a všechno najdete.

6. Vědomě se v knize opakuji, princip opakování totiž zdůrazňuje pointu. Donekonečna budu vzpomínat na stejné myšlenky o sebepřijetí, odpuštění, přijetí „karambolů“ bytí, poděkování, pozitivním myšlení, nacházení úsměvu v těch největších tmách, čarování s neoblomným záměrem. Zleva, zprava, seshora, zdola… Vytrvejte, je to záměr, který se vám dostane pod kůži. Za deset let mi poděkujete.

7. Kniha nemá systém, záměrně jsem se vyhnul učebnicovému formátu. Často dokonce ani název kapitoly nekoresponduje s jejím obsahem. Prostě jsem se napojil na Zdroj a napsal jsem šeptané. Berte ji tedy jako sbírku krátkých kapitol a příběhů, které na sebe nepřímo navazují.

8. Matrixem nazývám systém, ve kterém žijeme. Nedá se uchopit rukama, dá se jen postřehnout myslí. S úsměvem nám podává sladkosti, ale ve skutečnosti jsou to hnijící potraviny. Obelhal naše rodiče, kteří uvěřili množství bludů, které z generace na generaci stále víc okrádají lidi o vlastní život. Proto je v této knize mnoho slov v uvozovkách, protože zlo ve skutečnosti není „zlem“, nepřítel není „nepřítelem“, boháč není „boháčem“, chudý není „chudým“, kuře už není „kuřetem“, jablko mnohokrát není „jablkem“. V průběhu psaní jsem si nejednou řekl, že by bylo snad jednodušší dát uvozovky na začátku a na konci celého textu a měl bych klid. Ale nakonec ve mně vždy zvítězila touha podat slepým brýle, a tak jsem si dal tu námahu a znova začal vracet slovům jejich pravý význam. Protože jestli v současnosti pořádně otevřete oči, uvědomíte si, že všechno je naopak (tedy tak, jak má být).

9. Připravte se, že v knize jednu myšlenku o pár stránek bez problémů popřu jinou. Božská síť je tak dokonale utkaná, že co sedí na jednu situaci, neplatí už na druhou. Tohle není matematika se zpětným výpočtem, toto je krásně a božsky vymyšlený mechanismus. Jednou ho budou lidé vnímat v kterémkoliv slově, žel, nacházíme se v době, kdy to ještě není možné. Pokud se však začnete duševní rovinou zaobírat trochu více, tak nebo onak skončíte u jediného slova. To slovo je láska.

Část první

Rozhlédněme se

Než jsme vstoupili do hry…

Předtím, než jsme se narodili, naplánovali jsme si, co se máme

v nejbližším životě naučit. Každý z nás v minulých životech ustrnul v jiné etapě duševního růstu a rozvoje, proto se tu každý učíme to svoje. Někdo se má naučit stát se sebevědomějším, jiný odbourat chorobnou žárlivost, tamten se má zdokonalit v zacházení s penězi, jiný je pouze motivační duše, která rodičům odejde jako půlletý synek a dokonale je připraví na své druhé narození (a oni ho budou milovat dvakrát víc). Každý sem přichází s jiným cílem, každý jsme jiný díl té samé dokonalé skládačky, každý jsme rukou souseda, každý z nás je úžasná buňka Boha. A jak rostou buňky, tak se zdokonaluje i duch univerza, samotná Láska.

Důkladně jsme se před vkročením na planetu Zemi připravovali. Kde? Já to místo nazývám Domov. Tady jsme jen na návštěvě, ale tam jsme skutečně doma. Jak jsme se připravovali? Když jsme se zreparovali z předchozího života a poučili se, kde jsme co „nezvládli“, začali jsme normálně chodit do „škol“. Vysedávali jsme ve studovnách, v pracovních skupinách jsme imitovali, co se nám tady na Zemi stane. Učili jsme se, jak věc vyřešit, aby se podobná lekce nemusela opakovat

v následujícím životě. Vždyť proč ztrácet čas, když celovesmírné podvědomí chce jít do vyšších frekvencí. Naplánovali jsme si naše pády, zklamání, bolesti, nemoci, ale i radosti, úspěchy, uplatnění. Vybrali jsme si planetu, rodiče, tělo, stav jeho poškození, vnitřní nedokonalosti i přednosti a nadání, protože život není jen o učení, ale také

o tvoření. Uzavřeli jsme dohody s jinými dušemi, které se ve stejném časovém období vyskytnou na správném místě jako naši rodiče, děti, partneři, kolegové, kamarádi, „nepřátelé“…

Jsou to duše, které jsme už mnohokrát potkali, hodně jsme s nimi zažili. A s těmi „nepřáteli“ je to jako z filmu Kolja: „Myslel si, že už nemůže přijít nic horšího, a přitom prožíval nejhezčí období svého života.“ Je to tak, myslíte si, že určitá osoba je váš největší nepřítel, a když se s ním setkáte na druhém břehu, dojde vám, že je to vaše nejspřízněnější duše ve vesmíru, se kterou kráčíte už tisíciletí. Jen jste se před narozením společně dohodli, co si jeden druhému vyvedete, aby se vytvořilo vhodné schéma na duševní pnutí a duše mohla růst. A tak jako jiní učí nás, tak

i my svými reakcemi učíme jiné. Jednou jsme učitelé, jindy jsme žáci.

Když jsme připravení a „vyšší duše“ rozhodnou, že je čas, vstupujeme do pozemské hry. Odcházíme i na jiné planety, ale tam to až tak „nebolí“, proto ty dlouhé řady na narození se na Zem. Važme si proto života. Čekali a připravovali jsme se na něj velmi dlouho. Dostali jsme tady do daru emoce a pocity, tak je využívejme.

Všechny tyto souvislosti jsou nám před narozením samozřejmě vymazané. Škoda, co? A proč právě milovaná Země? Protože právě tady můžeme díky dualitě (jednou jsme týraným, jindy tyranem) všechno dokonale prožívat. Až pod kůži, přes emoce do srdce, k sobě, přímo do našeho jádra, do nás. Do toho jediného harddisku, který prochází celým náhrdelníkem našich životů neustále s námi. Lidský život je totiž jenom jeden den v celém našem duševním životě.

Každým narozením podstupujeme nekonečný proces sebezdokonalování. V jednom životě jsme ženou, ve druhém mužem. Jednou jsme černí, jindy bílí. Teď jste „moudrý“ právník, příště se narodíte jako „prostý“ zemědělec. Vržené kostky vytvoří přesně tu startovací pozici, jakou potřebujeme pro naše zdokonalování. „Bolesti“ jsou ve skutečnosti naše největší dary, přičemž radosti života jsou jen čerpací stanice, které slouží na naše dobití, abychom k nejbližší „bolesti“ dokráčeli plní energie a dokázali ji efektivně zúročit ve vlastní, tedy celovesmírný prospěch.

Země není nic jiného než hostitelská planeta, kde se děje velký vesmírný experiment. Každá část světa tu má svoje zastoupeni v jiné rase. Proto tady dochází neustále k přetlačování „dobra“ se „zlem“. Proto muslim nechápe křesťana, černý je k smíchu bílému, „moudrý“ se vyvyšuje nad „hloupým“. Nejsme v tom „boji“ naštěstí sami. Každým okamžikem se na nás upírá zrak celého univerza. Bezpočetné množství duší, které jsou na vyšší úrovni než my, do nás vkládá naději, věří, že jednou na Zemi zavládne tolerance, pochopení, harmonie a láska.

Určitě se někteří z vás ptají, kde se ve mně bere ta jistota popisovat tu takovýto model bytí. Odpovím vám srdcem: je to prostě ve mně. Narodil jsem se s tím, není ve mně buňka, která by nevěřila na minulé životy, Domov, Prozřetelnost, která všechno stvořila k obrazu dokonalosti a udržuje to v úžasné harmonii. Je to pravda, která bude za několik desetiletí známá celému světu a bude se učit ve školách jako běžná věc. Dnes to ještě není možné, protože starý svět stojí na základech materiálna, ale jednou se tyto věty stanou samozřejmostí.

No nic, pojďme dál, jdeme se narodit…

Nic se neděje náhodou,

ale navzdory tomu máme právo rozhodnutí

Nic se neděje náhodou. Všechno se děje tak, jak má. Žádné setkání není neplánované, ani životního partnera jste nepotkali jen tak. Karty se zamíchaly. Doma jsme vrhnuti do nekonečně se točícího bubnu „výchovných problémů“. Vzájemně do sebe vrážíme i hladíme se. Jsme živý propojený organismus. Člověk, jeden pár, parta přátel, čtvrť, město, národ, spojené lidstvo, všechny ostatní civilizace, celý vesmír jako jeden velký propojený organismus. Přesně stejně, jako se nová bytost zrodí z dvou cizích buněk. Nazýváme to zázrakem. Bytím. Ano, život je obrovský dar, nádherný diamant, kterého je si třeba vážit, i když pláčeme.

A už jsme u toho! Životní „utrpení“. Pochopme však, že naše duševní bolesti jsou rychlovýtahy do našich vnitřků, ty pravé cesty k našemu duševnímu růstu. Je jen na nás, jestli bolestivý zážitek zužitkujeme, anebo touto šancí pohrdneme. Pokud pochopíme, přijmeme a poděkujeme za danou věc, už se nám podruhé nestane. Občas přijde zkušební test, ale pokud jsme nepodváděli, tak námi už nic podobného neotřese. Jak se to projeví? Jednoduše. Neztrácíme přes konkrétní událost energii, nepřemýšlíme nad danou skutečností, nevyprávíme o tom svému okolí, nerodí se v nás negativní emoce.

Úžasné na tom je, že danou situaci musíme dokonale prožít z obou stran. Proto jsme jednou neměli co do talíře a v následujícím životě jsme zase jídlo nechtěli dát jiným. Vnímaví a k sobě čestní lidé se mnohokrát ve svém životě pozastaví: „Probůh, před měsícem jsem křičel na Petra, jak mohl udělat takovou věc, a teď to já dělám Danovi… A jsem naplněný přesvědčením, že na to mám plné právo.“ Přesně tak, každý z nás jedná v daném momentě z úhlu své pravdy.

Navzdory všem souvislostem však máme právo rozhodování. Nepřipravujme se o něj, neschovávejme se do stáda, nezbavujme se odpovědnosti za své činy.

Měl jsem jednu přítelkyni. Byla inteligentní a moudrá. (Pozor ale – školy, které jsme vystudovali v tomto pozemském životě, nám dávají pouze vědomosti, nemají nic společného s duševní úrovní člověka. Mnohokrát v životě jsem mluvil s vědci ověšenými tituly, ale i s dělníky, kteří vyslovili pár vět, a šlo z nich moudrostí nabité ticho. Víc později, pozn. autora) Jednou jsme jeli s touto přítelkyní autem a došlo k defektu. Zastavil jsem, vystoupili jsme. Já jsem stoicky poznamenal:

– Hmm, defekt. Jdu vyměnit gumu.

Přítelkyně začala kopat do splasklého kola, dokonce mi začala po chvilce nadávat:

– Vytáčíš mě tím svým „mámvpičistickým“ klidem!

Vysvětlení je jednoduché: v minulých životech jsem se nad zlámanými koly kočárů či porouchanými sáněmi narozčiloval tolik, až mi jednou ve středu konečně došlo, že takto si jenom uháním infarkt. Když mi v tomto životě spadne na podlahu sklenice a rozbije se, bez hudrování smetu střepy, zamyslím se, co mi chce touhle skutečností život našeptat (chlapče, dávej si pozor, jestli dnes nebudeš opatrný, něco se rozbije… něco křehkého, co mohlo mít trvanlivost ještě léta, ale ty to možná jedním unáhleným slovem pokazíš, buď dnes ve střehu!), ale hlavně se těším, že mě potká nějaká šťastná událost. Vždyť střepy přinášejí štěstí, tak proč místo toho, abych nadával či nedejbůh zuřil, nehledal na události vždy to hezčí a pozitivnější?

Na věky věků to zůstane ve mně, protože to mám prožité!!! Stříkající pěna zloby z mých úst rozlité mléko do láhve nevrátí. Nevrátíte minulost, zlost ubrus rychleji nevysuší, to je jasný fakt. Zůstává tedy na výběr: budu se zlobit, anebo nebudu. Jenom hlupák si vědomě škodí. Rozumný člověk, který miluje svůj dech, si uvědomí, že mu to za to nestojí. Vždyť si chce ještě poležet v rozkvetlé trávě, prohánět se s vnoučátky, smát se s přáteli. Je to vždy lepší vize, než být v zajetí hadiček a nabručených sestřiček, které si spletly povolání.

Opak je logický: jestli danou věc nepřijmeme, budeme si ji muset prožít znovu. Vždyť to znáte ze svého okolí. Někdo se již stokrát rozvedl, a nemusí být přitom proutník či alkoholik. Lidé si jeho stav zvyknou komentovat: „Chudák. Nemá štěstí na partnerky, každá ho podvedla.“ A já na to říkám: za náš život jsme zodpovědní my sami. Děláme rozhodnutí, která vycházejí z našeho nitra a kterými jsme naplněni. Nemůžeme se zmýlit. I já jsem teď mohl mít neurotickou manželku, která by na mě řvala stokrát denně, protože jsem nepoložil nůž tam, kam ona stanovila, nebo jsem omylem posunul magnetku na chladničce o tři centimetry doleva.

Když začala ta krásná a vzdělaná žena kopat do pneumatiky, moje nitro zasvítilo: „Chceš mít takovouhle ženu? Vždyť ty jsi veselý kluk. Pokud se s ní nerozejdeš, budeš muset každý den odolávat lavině negativní energie.“ Srdce přímo zakřičelo odpověď: Rozchod!

Naplnilo mě rozhodnutí, které jsem i vykonal. Rozešel jsem se s ní, neboť rozum vyhodnotil, že bude lepší si energii hlídat a investovat ji do něčeho, z čeho se bude duše radovat. Nazvěme to samohonkou, perpetuum mobile na radost, nekonečným procesem dávání. Jak v duchovní úrovni, tak i v materiální. Vesmírné zákony fungují ve všech úrovních stejně.

Každý tady máme své úlohy, ale vlastníme i právo rozhodnutí. Život je zplna v našich rukou, přestaňme hledat viníky.

Jedna moje kamarádka si mi stěžovala, jak má „zlého“ přítele (neexistuje dobré či zlé, věc či stav skutečnosti jenom je – vysvětlení v dalších kapitolách, pozn. autora). Věnoval se víc kamarádům než jí, ani ji nepředstavil rodičům, prostě ji odstavil na druhou kolej, a to rovnou do depa. Jakoby se za ni styděl, protože byla z chudší rodiny a oni byli „boháči“. Jednou větou: nedával jí lásku. Žádala mě o pomoc, tak jsem jí radil:

– Je to jen na tvém rozhodnutí. Pokud ti vztah víc bere, než dává, rozejdi se s ním.

A rozešla se. Do měsíce měla nového přítele. Pro jistotu si sbalila ještě většího rampoucha, a jako bonus byl i krobián. Ale aspoň ji představil rodičům. Málo, já vím. Chvilku se těšila, já jsem však viděl budoucnost, a skutečně to nemělo dlouhého trvání. Kdyby předešlý vztah zanalyzovala, pochopila by: „Mám na víc. Teď se rozejdu a najdu si nového, pro mě lepšího přítele. Kluků na téhle duševní úrovni bylo už dost. Zkoušku jsem pochopila, beru body, jdu dál.“

Pan Život je švihák, velké hravé dítě. Jasně, že ji zkoušel a podstrčil jí kluka s tím samým šasi, jen s jinými vousky. Měla si říct: „Prrr, děvčátko, tohle tady už bylo. Tento druh namachrovaných týpků už znám. Já si počkám na lepšího. Poprosila jsem Boha (byla silně věřící křesťanka) a on mě poslouchá. Pošle mi do cesty dobrého kluka.“ Ale stalo se to, co jak vztahoví analfabeti na své cestě vědomě konáme: šup z letního dusného dne do solárka. A okolí k tomu přidá následný slovní trus:

– Chudinka, takové milé děvče, a zase má špatného přítele.

Lidé zvyknou komentovat, když se někdo mnohokrát ve vztahu popálí. Já tvrdím, že mnozí se přímo upálí. Žel, jsme banda neznalých, zbytečně žvanících koz na trhu, kterým nikdo nikdy neřekl, že existuje i ananas.

Dejme si poslední příběh kapitoly, ať to neskončí smutně. Další kamarádka chodila čtyři roky s klukem, který byl velmi milý i hodný. Jenže byl chorobně žárlivý. Jednou si něco vypil a profackoval svoji „lásku“ na zábavě před kulturákem, prý „s kým chce zase jebat, když mluví s neznámými kluky!“. Milovala ho celým svým srdcem, ale nepomohly ani její domluvy a prosby, ani jeho omluvy a pláč. Po měsících rozhodování pochopila, že není jiné cesty než se rozejít. Rvalo jí to srdce, chtěla se vrátit, ale opratě rozsudku správně svěřila rozumu. Vydržela to a po čase jí přišel do cesty jiný muž. Mají spolu nádherná dvojčátka.

Nic se neděje náhodou, všechno se děje tak, jak má, ale navzdory tomu máme právo rozhodnutí.

Table of Contents

Titulná strana

Prvá časť