Steve Berry

KRÁLOVSKÝ KLAM

2013

Pro Jessiku Johnsovou a Esther Garverovou

Poděkování

Už podvanácté srdečně děkuji Gině Centrellové, Libby McGuireové, Kim Hoveyové, Cindy Murrayové, Scottu Shannonovi, Debbii Aroffové, Carole Lowensteinové, Mattu Schwartzovi a všem v oddělení propagace a odbytu. Je pro mě ctí patřit k vydavatelskému týmu Ballantine Books a Random House.

Obzvlášť smekám před Markem Tavanim, který z autorů dokáže vyždímat nemožné.

A před Simonem Lipskarem, který unikl štvanici, žije dál a poskytuje odborné rady.

Zvláštní poděkování zasluhují: Nick Sayers, absolvent Oxfordu, dokonalý džentlmen a mimořádný vydavatel, jemuž vděčím za pomoc s podrobnostmi ohledně Británie (zatímco případné omyly jdou na můj účet), Ian Williamson, britský knižní agent par excellence, který nám ukázal Oxfordshire, Meryl Mossová a její propagační tým, Deb Zipfová a JeriAnn Gellerová, hvězdy své profese.

Jako vždy nesmírně děkuji své ženě Elizabeth, své neocenitelné múze.

Již v minulých knihách jsem děkoval také Jessice Johnsové a Esther Garverové. Společně udržují v chodu podnik Steve Berry Enterprises a přebírají velkou část zátěže, která s ním souvisí.

Jessiko a Esther, tahle kniha je pro vás.

„Pravím vám, že můj trůn je trůnem králů.

Nedopustím, aby mne vystřídal někdo méně urozený.

Kdo jiný by měl usednout na moje místo než král?“

– Alžběta I.

Prolog

Palác Whitehall

28. ledna 1547

Kateřina Parrová viděla, že konec se blíží. Zbývalo nanejvýš pár dnů, možná už jen pár hodin. Poslední půlhodinu mlčky přihlížela, jak doktoři dokončují vyšetření. Teď nastala chvíle, kdy vynesou verdikt.

„Veličenstvo,“ řekl jeden z nich, „zde všechen lidský um selhává. Bude nejlépe, když si v duchu projdete svůj život a Kristovým prostřednictvím požádáte Boha o milosrdenství.“

Kateřina pozorovala, jak Jindřich VIII. o té radě přemítá. Ležel na lůžku a skučel bolestí. Konečně ztichl, nadzvedl hlavu a zadíval se na posla špatných zpráv. „Který soudce tě s tím rozsudkem posílá?“

„Jsme vaši lékaři. Proti tomuto rozsudku není odvolání.“

„Vypadněte!“ rozkřičel se Jindřich. „Vy všichni.“

Těžká choroba mu neubrala na panovačnosti. Doktoři se o překot hnali z ložnice a s nimi i všichni vyděšení dvořané.

Kateřina se také obrátila ke dveřím.

„Tobě přikazuji zůstat, královno,“ zarazil ji Jindřich.

Přikývla.

Zůstali v ložnici sami.

Jak se zdálo, král už se ovládl.

„Když se člověk cpe horem dolem zvěřinou, hovězím, bůčkem a nadívaným telecím a vytrvale je splachuje vodopádem piva a vína, sklidí v nejčernější hodině, co zasel.“ Po krátké odmlce dodal: „A že je nafouklý jako měch, mu na náladě nepřidá. Tak je to se mnou, moje královno.“

Měl pravdu. Stravovala ho choroba, kterou si přivodil sám, zachvacovala jeho útroby hnilobou a pomalu z něj vysávala život. Byl oteklý k prasknutí, nebyl schopen pohybu o nic víc než hora loje. Muž, který býval zamlada mimořádně hezký, který skákal přes příkopy jako jelen, byl nejlepším lukostřelcem v Anglii, vynikal v turnajových kláních, vedl vojska do bitev a zvítězil nad papežem, by teď nevyrazil ze sedla ani nedorostlé princátko a nedokázal už kynout davům. Stal se z něj tlusťoch se zapadlýma očkama, odulou tváří a dvojitým podbradkem. Připomínal tučného vepře.

Běhal z toho mráz po zádech.

„Křivdíte sám sobě, Veličenstvo,“ namítla Kateřina. „Jste můj lenní pán a já i celá Anglie jsme vám bezmezně oddáni.“

„Jen dokud dýchám.“

„A vy dýcháte.“

Znala svou situaci. Vyvolávat manželské spory, když manžel vládne veškerou mocí a manželka žádnou, je nebezpečná kratochvíle. Ale navzdory svému vratkému postavení nebyla beze zbraní. Věrnost, laskavost, pohotový důvtip, nepolevující péče a skvělá schopnost učit se – ty jí sloužily k obraně.

„Muž může zasít své semeno tisíckrát,“ ujistila ho. „Pokud se vyhýbá moru a i jinak žije správně a zdravě, zůstane pevný jako dub a křepký jako jelen, který je stále pánem svého stáda. A to vy jste, můj králi.“

Rozevřel opuchlou ruku a Kateřina mu do ní vložila svou dlaň. Měl ji studenou a lepkavou a Kateřinu napadlo, jestli to není známka toho, že už nad ním přebírá vládu smrt. Bylo mu šestapadesát a vládl téměř třicet osm let. Vystřídal šest žen a zplodil pět dětí, které uznal za své. Postavil se světu a ze vzdoru vůči katolické církvi ustavil své vlastní náboženství. Ona sama byla třetí Kateřinou, kterou si vzal za manželku, a díkybohu zřejmě i poslední.

A to v ní probouzelo naději.

Soužití s tím tyranem jí nepřinášelo žádnou radost, ale plnila své povinnosti řádně. Nechtěla se za Jindřicha provdat, bývala by dala přednost postavení milenky, protože s jeho ženami to dopadalo bledě. Nikoli, madam, řekl jí. Přeji si pro vás důstojnější roli. Vědomě nad tou nabídkou neprojevila žádné nadšení a zachovala si od jeho královské pompy odstup; uvědomovala si, že jak Jindřich stárne, padají kolem něj hlavy čím dál rychleji. Dlouhý život člověku zaručí jedině zdrženlivost a umírněnost. Ale jelikož neměla na vybranou, stala se nakonec manželkou Jindřicha Tudora při velkolepém obřadu, jemuž přihlížel celý svět.

Nyní se čtyři roky manželského utrpení chýlily ke konci.

Kateřina si však nechávala radost pro sebe, nasadila si ustaranou masku a z jejích očí se nedalo vyčíst nic než láska. Uměla si udržet srdce zestárlých mužů, vždyť opečovávala na smrtelném loži své dva předchozí manžely. Věděla, jaké sebeobětování ta role vyžaduje. A tak si mnohokrát položila královu páchnoucí, vředy pokrytou nohu do klína, přikládala mu na ni náčinky a mazala ji hojivými mastmi, konejšila ho a ulevovala mu v bolestech. Byla jediná, které to dovolil.

„Miláčku,“ zašeptal král, „mám pro tebe poslední povinnost.“

Přikývla. „I nejposlednější přání Vašeho Veličenstva je v této zemi zákonem.“

„Existuje jisté tajemství. Uchovávám ho už dlouho. Předal mi ho můj otec. Rád bych ho předal Eduardovi a žádám tě, abys tak mým jménem učinila.“

„Bude mi ctí učinit pro vás cokoli.“

Král zavřel oči a Kateřina viděla, jak se mu vrací bolest, která mu na chvíli dopřála oddech. Zalapal po dechu a vykřikl: „Mniši! Mniši!“

Z jeho slov čišela hrůza.

Shromáždily se kolem jeho lože přízraky kněží, které poslal do plamenů, a posmívaly se jeho umírající duši? Jindřich zpustošil kláštery, zmocnil se všeho jejich bohatství a ztrestal jejich obyvatele. Z někdejší nádhery nezůstalo nic než trosky a mrtvá těla.

Král se silou vůle ovládl a vrátil se k původnímu tématu. „Když můj otec umíral, pověděl mi o jistém tajném místě. Patří jen Tudorovcům. Opatroval jsem ho a využíval, jak se patří. Musí se o něm dozvědět můj syn. Povíš mu o něm, moje královno?“

Užasla, že se jí tenhle muž, za života tak krutý a tak nedůvěřivý vůči všemu a všem, v hodině své smrti najednou svěřuje. Napadlo ji, jestli to není další úskok, kterým ji chce vlákat do pasti. Už se o to jednou pokusil, před několika měsíci, když na něj příliš naléhala kvůli náboženství. Biskup Gardiner z Winchesteru její chyby hbitě využil a získal od krále svolení, aby ji dal vyslechnout a uvěznit. Díkybohu se o jeho úkladu včas dozvěděla a podařilo se jí získat zpět královu přízeň. Nakonec to byl sám Gardiner, kdo byl vyhoštěn ode dvora.

„Učiním samozřejmě vše, oč mě požádáte,“ ujistila Jindřicha. „Ale proč to nepovíte svému milovanému synu a dědici osobně?“

„Nesmí mě vidět v tomhle stavu. Žádnému svému potomkovi nedovolím, aby mě takhle viděl. Jen tobě, miláčku. Chci od tebe slyšet, že tu povinnost splníš.“

Znovu přikývla. „Spolehněte se, Veličenstvo.“

„Nuže, tak tedy poslouchej.“

Cotton Malone věděl, že by bylo lepší lhát, ale nechtěl pokazit jakžtakž urovnané vzájemné vztahy, a tak se rozhodl říci bývalé manželce pravdu. Pam ho pozorovala pronikavým pohledem, který z dřívějška až moc dobře znal. Jenže tentokrát její výraz postrádal obvyklé ostří, protože byla v nesnadné situaci.

Věděl něco, co ona ne.

„Jak smrt Jindřicha VIII. souvisí s tím, co se ti stalo přede dvěma lety?“ zeptala se ho.

Kdysi se jí ten příběh chystal vypovědět, ale neudělal to. A dlouho už si na ty hodiny strávené v Londýně ani nevzpomněl. V nejednom ohledu znamenaly prozření. Takovouhle zkušenost s otcovstvím přežije jedině bývalý agent amerického ministerstva spravedlnosti.

„Onehdy jsme se s Garym dívali na zprávy,“ řekla Pam. „Ten libyjský terorista, co dal v osmdesátých letech bombu do letadla nad Skotskem, umřel na rakovinu. Gary tvrdil, že toho o něm spoustu ví.“

Malone ten televizní šot viděl také. Abdel Baset al-Megrahi konečně podlehl své nemoci. Bývalý důstojník zpravodajské služby byl roku 1998 obviněn z vraždy 270 lidí zahynuvších při pumovém útoku na let 103 aerolinií Pan Am nad skotským Lockerbie. Ale teprve v lednu 2001 tři skotští soudci zvláštního tribunálu, který zasedal v Holandsku, vynesli rozsudek „vinen“ a odsoudili ho na doživotí.

„Co ještě Gary říkal?“ zajímal se Malone.

Potřeboval zjistit, co jeho nyní sedmnáctiletý syn vyslepičil, aby podle toho osekal svoje vyprávění.

Přinejmenším doufal, že se mu to povede.

„Jenom to, že jste se k té záležitosti nějak připletli v Londýně.“

Nebyla to tak úplně pravda, ale byl na synovu diplomatičnost pyšný. Každý dobrý zpravodajec ví, že nejlepší je mít uši dokořán a pusu na zámek.

„Já vím jen to,“ pokračovala Pam, „že přede dvěma lety sis odtud Garyho odvezl, abyste spolu strávili Díkůvzdání v Kodani. A teď se najednou dozvídám, že jste byli v Londýně. A neřekli jste mi o tom ani popel.“

„Vědělas přece, že se tam musím cestou domů zastavit.“

„Zastavit? No jasně. Jenže to nebyla jenom zastávka a ty to moc dobře víš.“

Byli rozvedeni už čtyři roky. Předtím prožili v manželství osmnáct let. Byli spolu během celé jeho kariéry u námořnictva. I potom, když vystudoval práva a začal pracovat na ministerstvu spravedlnosti. Ale když po dvanácti letech skončil s prací agenta Magellan Billetu, měli už po rozvodu.

A nebyl to hezký rozvod.

I když nakonec se jakžtakž udobřili.

Před dvěma lety.

Těsně předtím, než se to v Londýně stalo.

Možná by jí měl říct všechno.

Už žádná tajemství, je to tak?

„Víš určitě, že to chceš slyšet?“

Seděli u kuchyňského stolu v domě v Atlantě, kam se Pam s Garym odstěhovala už před rozvodem. Krátce poté, co se jejich manželství rozpadlo, odjel Malone z Georgie a přesídlil do Dánska v domnění, že nechává minulost navždy za sebou.

Jak strašně se může člověk splést!

Chce on sám znova slyšet, co se stalo?

Radši ne.

Ale třeba to prospěje jim oběma.

„No dobře, tak já ti to povím.“

Table of Contents

KRÁLOVSKÝ KLAM

Alžběta I.

Věnování

Poděkování

Motto

Prolog