Pro Madelyn Warcholikovou

Kouzelnický trik se podle všeobecného mínění kouzelníků skládá z efektu a metody. Efekt je to, co divák vidí. (…) Metoda je pak tajemstvím v pozadí efektu, které umožňuje, aby daný efekt vznikl.

Peter Lamont a Richard Wiseman, Magie v teorii

Díl I

EFEKT

SOBOTA 17. DUBNA

„Zkušený kouzelník se snaží oklamat spíše mysl než oko.“

Marvin Kaye, Rukověť tvořivého kouzelníka

1. kapitola

Zdravím vás, ctěné publikum. Vítejte.

Vítejte na našem představení.

Na příští dva dny pro vás máme připravenu hezkou řádku vzrušujících zápletek – naši iluzionisté, kouzelníci a eskamotéři budou spřádat svá kouzla, aby vás nadchli i uchvátili.

Náš první mistrovský kousek pochází z repertoáru umělce, o němž každý jistě slyšel: Harryho Houdiniho, nejslavnějšího mistra úniků v Americe, ne-li přímo na světě, muže, který své umění předváděl před korunovanými hlavami států a americkými prezidenty. Některé z jeho úniků jsou tak obtížné, že se je nikdo neodvážil napodobit ani tolik let po jeho předčasné smrti.

Dnes znovu předvedeme únik, při němž Houdini riskoval udušení – mistrovské číslo zvané Líný kat.

Při tomto triku leží účinkující na břiše s rukama spoutanýma za zády pomocí klasických pout Darby. Kotníky má svázané a další kus provazu má přehozen kolem krku jako smyčku a připevněn ke kotníkům. Jeho nohy mají tendenci se narovnávat, čímž se utahuje smyčka a nastává úděsný proces dušení.

A proč se tomuto číslu říká „Líný kat“? Protože se odsouzenec nakonec sám oběsí.

Při mnoha nebezpečnějších Houdiniho číslech byli opodál připraveni asistenti s noži a klíči, aby mistra rychle vyprostili v případě, že by se nedokázal vymanit sám. Mnohdy byl při ruce také lékař.

Dnes však žádná z těchto bezpečnostních opatření nepřijmeme. Nedokáže-li účinkující uniknout během čtyř minut, zemře.

Začneme již za okamžik…, ale nejprve dovolte několik rad:

Nikdy nezapomeňte, že při vstupu na naše představení opouštíte realitu.

Věci, o nichž jste absolutně přesvědčeni, že je vidíte, vůbec nemusí existovat. A věci, které podle vás musí být iluzí, se mohou ukázat jako krutá Boží pravda.

Z vašeho společníka se na našem představení může vyklubat úplně cizí osoba. A žena či muž v publiku, kterého vůbec nepoznáte, vás může velmi dobře znát.

To, co se zdá bezpečné, může být vražedné. A nebezpečí, vůči nimž se obrníte, nemusí být ničím více než vějičkami, které vás vlákají do ještě většího rizika.

Čemu můžete při našem představení věřit? Na koho se spolehnout?

Inu, ctěné publikum, odpověď zní, že byste neměli věřit ničemu.

A nespoléhat na nikoho. Vůbec na nikoho.

Ale teď se už zvedá opona, světla pohasínají, hudba utichá a zbývá jen vznešený zvuk srdcí bijících v napjatém očekávání.

Naše představení začíná…

Budova vypadala, jako by již zažila hezkou řádku duchů.

Gotická, ukoptěná, potemnělá. Vtěsnaná mezi dva věžáky na Upper West Side, opatřená vyhlídkovou plošinou na střeše, posetá okny se zavřenými okenicemi. Pocházela z viktoriánské éry – v jedné době sloužila jako internát a později jako léčebna, kde vedli své vyhaslé životy psychicky narušení odsouzenci.

Manhattanská Škola hudby a performančního umění mohla hostit desítky duchů.

Žádný z nich se však nenacházel v tak bezprostřední blízkosti jako ten, který se možná právě nyní vznášel nad teplým tělem mladé ženy ležící čelem k zemi v potemnělém vestibulu před malým koncertním sálem. Oči měla žena nehybné a vytřeštěné, byť dosud ne skelné, a krev na její tváři zatím nestačila zhnědnout.

Avšak přestože měla jinak bílou kůži, její obličej byl švestkově modrý od škrtivě napjatého provazu, který spojoval její krk s kotníky.

Kolem ženy pak ležel rozházený notový papír, pouzdro od flétny a rozlitý velký kelímek ze Starbucks. Její džínsy a zelená košile byly potřísněny od kávy, jejíž tmavé loužičky se leskly i na mramorové podlaze opodál.

Přítomen byl rovněž muž, který ženu zavraždil; skláněl se nad ní a pečlivě si ji prohlížel. Dával si načas a necítil sebemenší potřebu chvátat. Bylo časné sobotní ráno, a jak si muž ověřil, o víkendech ve škole žádná výuka neprobíhala. Studenti sice využívali cvičebny, ale ty se nacházely v jiném křídle budovy. Muž se k ženě sklonil ještě o něco blíže, přimhouřil oči a čekal, zda ucítí z jejího těla stoupat nějakou životní sílu či ducha. Neucítil.

Napřímil se a přemýšlel, co dalšího by mohl provést znehybnělému tělu před sebou.

„Víte jistě, že to byl vřískot?“

„Jo…, teda ne,“ odpověděl pracovník ostrahy. „Možná ne vřískot, jestli mi rozumíte. Spíš křik. Rozrušený. Trval jen asi vteřinu nebo dvě. A potom přestal.“

Diane Franciscovichová, pochůzkářka z 20. okrsku, pokračovala v dotazování: „Slyšel ještě někdo něco?“

Ztěžka dýchající robustní strážník pohlédl na vysokou tmavovlasou policistku, zavrtěl hlavou, rozevřel obrovské tmavé dlaně a otřel si je do modrých kalhot.

„Mám zavolat pro posily?“ zeptala se Nancy Ausoniová, druhá pochůzkářka, rovněž začátečnice, jen o něco menší a světlovlasejší než její kolegyně.

Franciscovichové to připadalo zbytečné, ale nebyla si jistá. Pochůzkáři obcházející rajon v této části Upper West Side přicházeli do styku většinou jen s dopravními nehodami, krádežemi v obchodech a krádežemi aut – nepočítáme-li, že museli držet za ručičku rozrušené oběti těchto trestných činů. Toto byla premiéra. Během časně sobotní pochůzky si obou policistek všiml na chodníku zdejší pracovník ostrahy a přivolal je do školy, aby mu pomohly prověřit ten vřískot. Tedy, vlastně rozrušený křik. „Počkejme s tím ještě,“ řekla klidně Franciscovichová. „Nejdřív zjistíme, co se děje.“

„Zdálo se, že se to ozývá někde odtamtud,“ poznamenal strážník. „Co já vím.“

„Strašidelné místo,“ nadhodila Ausoniová. Chovala se podivně nervózně, přestože právě ona většinou neváhala zasahovat v pouličních sporech, i když byli jejich protagonisté dvakrát větší než ona.

„Mluvím o těch zvucích,“ blábolil strážník. „Fakt těžko říct, chápete? Těžko říct, odkud se ozývaly.“

Franciscovichová se soustředila na slova své partnerky. Zatraceně strašidelné místo, dodala pro sebe v duchu.

Když strážník ani po hezkých pár metrech temnoty neobjevil nic, co by se vymykalo normálu, zpomalil.

Franciscovichová kývla na dveře na konci chodby. „A co je za nimi?“

„Tam žádní studenti nebudou. Nemají proč. Je to jen…“

Policistka zatlačila do dveří.

Uvnitř se rozkládal malý vestibul vedoucí do koncertního sálu A. Nedaleko od dveří v něm leželo tělo mladé ženy s rukama v poutech, svázanýma nohama, smyčkou kolem krku a smrtelně vytřeštěnýma očima. Nad ní se pak tyčil hnědovlasý padesátník s plnovousem. Při jejich příchodu překvapeně zvedl hlavu.

„Ne!“ vykřikla Ausoniová.

„Kristepane,“ ulevil si strážník.

Obě policistky vytasily zbraně a Franciscovichová překvapivě pevnou rukou – nebo si to alespoň myslela – namířila na muže pistoli. „Ty, ani hnout! Pomalu se postav, odtáhni se od ní a zvedni ruce do vzduchu.“ Její hlas byl mnohem méně pevný než její prsty svírající služebního glocka.

Muž na slovo poslechl.

„Lehni si čelem k zemi. A neschovávat ruce!“

Ausoniová vyrazila k dívce.

V tu chvíli si Franciscovichová všimla, že mužova pravice je nad jeho hlavou zaťatá v pěst.

„Otevři d…“

Prásk…

Místnost naplnil záblesk oslnivého světla a zcela policistku oslepil. Zdálo se, že vychází přímo z mužovy ruky a chvíli se jen tak vznáší, než se konečně rozlije ven. Ausoniová ztuhla, Franciscovichová se přikrčila a začala neohrabaně couvat a mžourat očima, aby se jí rychleji vrátil zrak. Přitom se oháněla pistolí sem a tam. I přes nával paniky věděla, že vrah měl v době záblesku bezpochyby zavřené oči, takže právě teď na ně zřejmě míří vlastní zbraní nebo se na ně vrhá s nožem.

„Kde, kde, kde?“ křičela.

A pak konečně prozřela. Rozostřeným zrakem matně zahlédla, jak vrah za clonou rozptýleného dýmu utíká do koncertního sálu a bouchá za sebou dveřmi. Vzápětí se zevnitř ozvalo žuchnutí, když zřejmě přirazil ke dveřím židli nebo stůl.

Ausoniová poklekla před dívku, nožem švýcarské armády jí odřezala z krku provaz, otočila ji a zahájila umělé dýchání.

„Jsou tu nějaké další východy?“ křikla Franciscovichová na strážníka.

„Jenom jeden – vzadu za rohem. Napravo.“

„Co okna?“

„Ne.“

„Hej,“ zavolala Franciscovichová na kolegyni a dala se do běhu, „hlídej ty dveře!“

„Jasně,“ odvětila světlovlasá policistka a vyfoukla další lok vzduchu do bledých rtů oběti.

Ozvala se další žuchnutí, jak pachatel zpevňoval svou barikádu. Franciscovichová sprintem odbočila za roh ke dveřím, o kterých jí říkal strážník, a vysílačkou přitom zavolala posily. Když se podívala před sebe, všimla si, že na konci chodby někdo stojí. Rychle se zastavila, namířila na mužskou postavu pistoli a posvítila na ni oslnivým paprskem halogenové baterky.

„Prokrista,“ zaskřehotal postarší správce a upustil koště, které držel v ruce.

Franciscovichová poděkovala Bohu, že nedržela prst na spoušti glocka. „Viděl jste někoho vycházet z těchhle dveří?“

„Co se děje?“

„Viděl jste někoho?“ křikla Franciscovichová.

„Ne, paní.“

„Jak dlouho už tu jste?“

„Já nevím. Takových deset minut.“

Z koncertního sálu se ozval další hlomoz nábytku – vrah očividně pokračoval v tarasení dveří. Franciscovichová poslala správce do hlavní chodby za strážníkem a přistoupila k bočním dveřím. Zvedla pistoli do úrovně očí a jemně vyzkoušela kliku. Bylo odemčeno. Ustoupila stranou, aby nebyla v palebné linii, kdyby chtěl pachatel střílet skrz dřevo. Tento trik si pamatovala z NYPD Blue, i když je možné, že se o něm na akademii zmiňoval i instruktor.

Uvnitř se rozlehlo další žuchnutí.

„Nancy, jsi tam?“ zašeptala Franciscovichová do vysílačky.

„Je mrtvá,“ ozval se roztřesený hlas Ausoniové. „Snažila jsem se. Ale je mrtvá.“

„Tudy utéct nemohl. Je pořád uvnitř. Slyším ho.“ Ticho.

„Snažila jsem se, Diane. Já se snažila.“

„Kašli na to. Vzpamatuj se. Vnímáš mě? Vnímáš?“

„Jo, už jsem v pohodě. Vážně. Zavolala jsem pro posily. Pojďme si pro něj.“

„Ne,“ řekla Franciscovichová, „necháme ho tam zavřeného, dokud sem nedorazí zásahovka. Nic jiného dělat nemusíme. Seď na zadku a drž se stranou od dveří. Seď a dávej pozor.“

V tom okamžiku zevnitř zaslechla mužův křik. „Mám tady rukojmí. Mám tady holku. Jestli se sem pokusíte vpadnout, tak ji zabiju!“

Ježíšikriste…

„Hej, ty uvnitř,“ křikla Franciscovichová. „Nikdo ti nic neudělá. Žádný strach. Hlavně neubližuj nikomu dalšímu.“ Je to tak podle předpisu? pomyslela si. Hlavní vysílací čas ani výcvik z akademie jí tady moc nepomohly. Slyšela, jak Ausoniová volá na centrálu a hlásí, že se situace vyvinula v zabarikádovaného pachatele s jedním rukojmím.

„Jenom klid!“ zavolala Franciscovichová na vraha. „Můžeš…“

Vtom se ze sálu ozval hlasitý výstřel a Franciscovichová vyskočila jako ryba z akvária. „Co se stalo? Tos byla ty?“ zaječela do vysílačky.

„Ne,“ odvětila její partnerka. „Myslela jsem, že to ty.“

„Není ti nic?“

„Ne. Říkal, že má rukojmí. Myslíš, že ji zastřelil?“

„Já nevím. Jak to mám vědět?“ Kde jsou, sakra, ty posily? pomyslela si Franciscovichová.

„Diane,“ zašeptala Ausoniová po chvíli. „Musíme tam jít. Možná je zraněná. Možná jí ublížil.“ Odmlčela se a křikla: „Hej, ty uvnitř!“ Žádná odpověď. „Ty!“

Nic.

„Možná spáchal sebevraždu,“ nadhodila Franciscovichová.

Anebo vystřelil do vzduchu, abychom si myslely, že spáchal sebevraždu, a už tam na nás čeká.

A pak se jí opět vrátil ten strašlivý obrázek: oprýskané dveře koncertního sálu se otevírají a vrhají matné světlo na oběť s obličejem modrým a chladným jako zimní soumrak. Diane Franciscovichová se stala policistkou především proto, aby bránila lidem v páchání podobných věcí – případně, aby je chytala, když už něco podobného spáchají.

„Musíme tam jít, Diane,“ zašeptala Ausoniová.

„Taky si myslím. No dobře. Vpadnem tam.“ Franciscovichová jako by mluvila v lehkém amoku, přičemž současně myslela na svou rodinu a na to, jak při ostré střelbě z automatické pistole správně přeložit levou ruku přes pravou. „Řekni tomu dozorci, že budeme v sále potřebovat světla.“

„Vypínač je tady,“ odpověděla Ausoniová o chvíli později. „Až mu řeknu, zapne ho.“ Franciscovichová zaslechla v mikrofonu hluboký výdech. „Jsem připravená,“ dodala Ausoniová. „Na tři. Odpočítej to.“

„Dobře. Jedna… Počkej. Proniknu tam asi ze šedesátistupňového úhlu napravo od tebe. Tak mě nezastřel.“

„Dobře. Šedesát stupňů. A já budu…“

„Ty budeš nalevo ode mě.“

„Tak dělej.“

„Jedna…“ Franciscovichová uchopila levou rukou kliku. „Dvě…“

Tentokrát už její prst vklouzl do krytu spouště a jemně polaskal druhý kohoutek, který u pistolí glock představuje pojistku.

„Tři!“ vykřikla Franciscovichová tak hlasitě, že to její kolegyně bezpochyby slyšela i bez vysílačky. Protáhla se dveřmi do velké obdélníkové místnosti právě ve chvíli, kdy se v ní rozsvítila oslnivá světla.

„Ani hnout!“ vykřikla – do prázdného sálu.

Přikrčila se a s kůží zježenou napětím začala rychle mířit pistolí ze strany na stranu a zkoumat každý centimetr prostoru před sebou.

Žádná stopa po pachateli, žádná stopa po rukojmím.

Pohlédla doleva na druhé dveře, v nichž stála Nancy Ausoniová a prováděla tutéž zoufalou prohlídku sálu. „Kde jsou?“ zašeptala.

Franciscovichová zavrtěla hlavou.

Všimla si asi padesáti dřevěných skládacích židliček rozestavených do několika úhledných řad. Čtyři či pět z nich leželo převráceno vzhůru nohama nebo na boku. Nezdálo se však, že měly tvořit nějakou barikádu; někdo je prostě nahodile převrhl. Napravo od policistky se rozkládalo nízké pódium se zesilovačem, dvěma reproduktory, otlučeným klavírním křídlem a zhruba desítkou kabelů.

Mladé pochůzkářky viděly v místnosti prakticky vše.

S výjimkou pachatele.

„Co se stalo, Nancy? Řekni mi, co se stalo.“

Ausoniová však neodpověděla. Stejně jako partnerka se zběsile rozhlížela kolem sebe v okruhu tří set šedesáti stupňů a kontrolovala každý stín a každý kus nábytku, přestože bylo naprosto zřejmé, že hledaný muž již v sále není.

Strašidelné…

Sál v podstatě tvořil neprodyšnou krychli. Nebyla zde žádná okna a otvory pro klimatizaci i vytápění měřily v průměru pouhých patnáct centimetrů. Dřevěný strop bez akustických obkládaček. Pódium bez propadla. A žádné dveře kromě hlavního vchodu, jímž do sálu vtrhla Ausoniová, a požárních dveří, které použila Franciscovichová.

Kde je? naznačila Franciscovichová ústy.

Její partnerka odpověděla stejným způsobem. Franciscovichová nedokázala její sdělení rozluštit, ale výraz v obličeji hovořil jasnou řečí: Nemám ponětí.

„Hej,“ ozval se od dveří zvučný hlas. Policistky se k němu otočily a namířily zbraně do prázdného vestibulu. „Zrovna dorazila sanitka a nějací další policisti.“ Byl to pracovník ostrahy, který se pro jistotu ukrýval z dohledu.

Se srdcem bušícím strachy ho Franciscovichová gestem pozvala do sálu.

„Je to, ehm…,“ začal strážník, „chci říct, dostaly jste ho?“

„Není tady,“ odpověděla Ausoniová roztřeseným hlasem.

„Cože?“ Muž obezřetně nakoukl do sálu.

„Není tu nějaké propadlo nebo něco?“

„Ne, paní. Nic takového. Takže on tu není?“

Franciscovichová zaslechla hlasy dorazivších policistů a zdravotníků, doprovázené řinčením přístrojů a vybavení. Obě policistky se však stále nemohly přimět k tomu, aby se ke svým kolegům připojily. Stály jako opařené uprostřed sálu a plné neklidu i zmatku se marně snažily přijít na způsob, jakým se pachateli podařilo uniknout z místa, z něhož úniku není.

Table of Contents

Díl I

1. kapitola