Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Karen Ranney: Skandální vztah

Vydání první

Copyright © 2012 by Karen Ranney

Published by arrangement with Avon, an imprint of HarperCollins Publishers

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2013 jako svou 1814. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Scandalous Scot

vydaného nakladatelstvím Avon Books, New York (USA), v roce 2012

Český překlad © 2013 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Alena Zatloukalová

Korektorka Stanislava Moravcová

Přebal a vazba © 2013 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2013 Accornero, Franco via Agentur Schlück GmbH.

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: , s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-804-0

BARONET

Praha 2013

Karen Ranney

SKANDÁLNÍ VZTAH

Heather Griffisové

prostě proto

1. kapitola

Ballindair, Skotsko

léto 1860

PRAVIDLA PRO SLUŽEBNICTVO: Když na vás někdo promluví, stůjte klidně s rukama sepnutýma před sebou.

Jean MacDonaldová si sedla na zem za zaprášeným prádelníkem a objala si rukama kolena. Pokud chcete vidět ducha, je nutné být zticha. A mít trpělivost. Ona byla trpělivá už celý loňský rok. Zjistila zatím pouze to, že sledování duchů je choulostivá záležitost.

Podle ostatních služebných, které se zapřísahaly, že už nějakého ducha viděly, nemá například Herold problém objevit se třeba ve dne. Vypadá jako hezký voják oblečený v kiltu a košili s dudami přehozenými přes rameno a neoznamuje ani tak smrt jako nějakou změnu.

Zelenou dámu prý také není obtížné spatřit, protože se obvykle objevuje na nejchladnějším místě v místnosti.

Ona však dosud žádného z nich neviděla.

Nepotkala ani Francouzskou jeptišku, ale to se asi nepovedlo nikomu. Tento duch je prý velice těžko polapitelný. Není to kvůli tomu, že jeptiška stále ještě i po sto letech cítí hanbu?

Jean zívla, položila si ruku na ústa a otřásla se vyčerpáním.

Její teta, ballindairská hospodyně, v minulém týdnu honila všechny sloužící do práce jako derviše. Za deset dní sem měl zavítat sám hrabě z Denbleighu. Přestože Ballindair byl i normálně bez poskvrny a dokonale upravený, trvala teta na tom, že se opět musí uklidit celý hrad. Znovu a znovu se leštily a oprašovaly všechny lustry i ozdobné rámy obrazů, široké vázy a hloupé malé sošky pastýřek a psů, kteří vůbec nevypadali jako psi. Veškerý zdobený nábytek se musel přetřít speciální směsí včelího vosku a terpentýnu. Všechny krby se musely zevnitř načernit, ačkoli se to dělalo nedávno a železné kozlíky se stále ještě blýskaly od předchozího čištění. Drhly se podlahy a poté se stíraly jemnými mopy z ovčí srsti. Každý koberec se musel vyprášit a vyklepat, až z toho Jean bolely paže.

Měla otlačená kolena a nateklé, červené ruce. Pracovala stejně těžce jako všechny ostatní – kromě jedné jediné. Její sestry. Catriona měla schopnost uniknout jakkoli pozornému zraku.

Jean si sem tam myslela, že Catriona věří, že slouží světu prostě jen svým krásným vzhledem. Možná tomu tak bylo. Téměř každý, kdo ji poprvé uviděl, se zastavil a zíral na ni. Catriona měla zářivě zlaté vlasy a oči tak tmavě modré, že Jean u nikoho jiného takovou barvu neviděla. Kromě toho byla Catriona ve srovnání s její vlastní příliš vysokou postavou křehká a jemná.

Dokonce i presbyteriánský duchovní, jenž kázal o nástrahách těla, prodlel při nedělní bohoslužbě očima na Catrioně. Než služebné odešly příští týden do kostela, měla teta Mary pro všechna děvčata přísnou přednášku o slušném chování. Catriona se jenom sladce usmívala, jako by si neuvědomovala, že to napomenutí bylo určeno speciálně pro ni.

Jaké by to bylo, kdyby nějaký muž padl k nohám jí, uvažovala Jean. Nebo na ni zíral přes celý pokoj? Když ještě žily v Inverness, stalo se to při mnoha příležitostech, ale pozornost mužů byla vždy upřena na Catrionu, nikoli na ni.

Povzdechla si. Zbytečně by plýtvala časem, kdyby myslela na takové věci, protože bylo pochybné, zdali vůbec někdy přitáhne pozornost nějakého muže, zvlášť poté co se stala služkou na Ballindairu.

Zítra měly začít s uklízením těchto pokojů. A až s nimi skončí, teta je všechny zamkne, jenom aby bylo jisté, že zůstanou bez poskvrnky až do příjezdu pana hraběte.

Dnes v noci měla poslední příležitost, kdy mohla Francouzskou jeptišku spatřit. Protože se vyprávělo, že jeptiška straší v hraběcích pokojích víc než kdekoli jinde na hradě, nemohla propást poslední možnost vidět alespoň jednoho ducha.

Opřela si hlavu o stěnu a byla ráda, že je podlaha tvrdá. Alespoň jí nehrozí nebezpečí, že by usnula. Aby se cítila trochu pohodlněji, rozvázala si a sundala boty a zamávala s úlevou prsty na nohou.

Proč musí hrabě přijet právě teď?

„Byl v Anglii zaměstnán,“ vykládala teta Mary, „jako jeden ze zastupitelů Skotska v parlamentu.“

Jak je vidět, tak teď už tam není. Teta jim však neřekla, že se v Londýně znemožnil a vrací se do Skotska, jako se liška vrací schovat do své nory. Jean se to dozvěděla jenom díky „hraběcímu uchu“. To byla šikovně vymyšlená trubka ve zdi vedoucí do Klanového sálu. Opravdu neměla v úmyslu poslouchat. Ale když si tam jednou pan Seath a její teta povídali a padlo přitom hraběcí jméno, nebylo možné otočit se k naslouchátku zády a předstírat zájem o oprašování obrazu nějakého dávno mrtvého člověka.

„Proč to proboha udělal?“ zeptala se paní MacDonaldová. „Proč nenechal všechno tak, jak to bylo? Nebyl by prvním mužem, který musel ustát takovou situaci.“

„To je ta jeho hrdost.“

„Myslím, že jí má zbytečně moc,“ ozvala se hospodyně, „pokud kvůli ní zničil pověst rodu MacCraigů.“

Potom ti dva odešli z doslechu, přestože Jean si přála dozvědět se ještě něco víc. Co asi hrabě z Denbleighu provedl?

Po pěti letech života v Anglii se konečně vracel zpátky na Ballindair. Proč tam za celou tu dobu nezajel? Dával přednost Londýnu před vlastní zemí?

Jí se mnohem víc líbilo v Ballindairu než v Inverness. Město bylo plné vzpomínek. Tady byly naštěstí vzpomínky staré pouze jeden rok.

Minulost se občas vplížila do její mysli jako mlha nad Loch Tullie. Nejdřív jste neviděli chodidla, potom nohy, a než jste si to uvědomili, byli jste obklopeni až po krk mlhou. Jean se naučila nikdy vědomě nemyslet na Inverness. A pokud se jí tam myšlenky vrátily nechtěně, co nejrychleji se jich opět zbavila.

Jedním z matčiných pořekadel bylo: přijímej těžké spolu s lehkým. Minulost byla tvrdá.

Ani o životě služebné se nedalo říct, že by byl zrovna lehký, už jenom kvůli všem těm pravidlům, která se musela naučit, a úkolům, jež musela zvládnout. Měla čas rozdělený od úsvitu až do dvou hodin po večeři, kdy se předpokládalo, že se vrátí do svého pokoje, připraví se na lože a půjde okamžitě spát. Nebylo povoleno žádné snění přes den, vlastně vůbec žádné snění. Spánek měl člověku pouze dodat novou energii, aby bylo jisté, že Ballindair bude mít výkonný a odpočinutý personál.

Opřela se o zeď a dívala se na světlo filtrované smaragdovými závěsy. Na Skotské vysočině se v létě stmívalo až skoro o půlnoci. Proto nepotřebovala svíčku, když odcházela z pokoje – proti pravidlům – a plížila se hradem k věži.

Poposedla si o kousek doleva a prohlížela si Státní apartmá, jak byly kdysi dávno tyto pokoje pojmenovány. Patřila k nim ložnice, obývací pokoj a koupací místnost a obývala ho odjakživa hrabata z Denbleighu.

V čele vyřezávané postele se čtyřmi sloupky byl vyveden hraběcí erb – orel s rozepjatými křídly, jak drží kytku bodláků. Lože zabíralo většinu vyvýšeného prostoru, na němž seděla. Postel byla vyrobena ve Skotsku. To si pamatovala z instruktážní prohlídky. Teta trvala na tom, aby se každá služebná naučila na Ballindairu nejen uklízet, ale aby také znala historii každého pokoje a dokázala tak lépe ocenit hodnotu věcí, jež byly svěřeny do její péče.

Naproti posteli blízko velkého krbu stál psací stůl a židle. K prádelníku, za nímž se skrývala, patřila ještě skříň. Oba kusy nábytku byly stejně vyzdobené a vyrobené z třešňového dřeva, podobně jako postel. Komnata byla natolik rozlehlá, že se do ní vešel ještě kulatý stůl spolu se dvěma židlemi a malá pohovka, před níž stál stolek a lampa. Pohodlně by se sem vešlo celé dolní patro jejich domku v Inverness.

Ne, podobné myšlenky by ji pouze dohnaly k slzám.

Nebylo však pochopitelné, že ji tolik oslovuje minulost, když tu čeká na ducha? Cožpak strašidla nepatří minulosti? Nezjevují se duchové v přítomnosti kvůli hříchům, které spáchali, nebo přáním, jež zůstala nevyplněná, nebo touhám, které jim nedovolí odejít na věčnost?

Nestane se i ona jednoho dne duchem? Nebudou lidé zkoumat její život stejně, jako to ona činila s pomocí knihy Známá strašidla ballindairská? Nebudou o ní mluvit tichým hlasem a nebude jejich slova podbarvovat lítost? Ubohá, ubohá Jean, šedá jako myška, samozřejmě že zemřela sama a svobodná. Který muž by ji chtěl?

A už to tu bylo znovu, znovu myslela na pozornost mužů. Stejně jako si uvědomovala Catrioninu krásu, byla si také vědoma toho, jak vypadá ona sama.

Její tvář postrádala jakoukoli přednost, byla prostě obyčejně oválná. I oči měla hnědé a obyčejné, vždycky vypadaly pro její tvář příliš velké. Ústa měla průměrná. Nos ani velký, ani malý. Čelo ani příliš vysoké, ani příliš nízké. Vypadala prostě průměrně a pozoruhodně obyčejně – jako šedá myška.

Kromě toho, že postrádala pěkný vzhled své sestry, bylo její myšlení pro určité lidi neustálým zdrojem podráždění. Dokonce i poté, co se nejmoudřejší žena v místnosti odmlčela, ona nepřestávala klást otázky.

„Je proč tvoje oblíbené slovo?“ zeptala se jí jednou Catriona.

„Proč se nemám chtít dozvědět nové věci?“ odvětila Jean. „Ty nejsi zvědavá, jak to ve světě chodí?“

Catriona pouze potřásla rukou a vzdálila se, aby oprášila nějaké maličkosti na krbové římse povrchním pohybem péřové prachovky.

„Na tom, co objevíš, přece nezáleží. Nijak to nezmění okolnosti, v nichž žiješ, ani je to nijak nezlepší.“

Samozřejmě že svět byl v posledních dvou letech těžkým místem k životu pro obě, avšak Catriona určitě měla větší naději na zlepšení než Jean.

Když to nadnesla, sestra se rozesmála.

„Naděje je jenom další výraz pro přání, Jean. A přáním nikdy nic nezlepšíš.“

„Pokud nemáš naději, Catriono,“ chtěla vědět Jean, „tak co potom máš?“

Catriona se usmála. „Beru svět takový, jaký je. A musím se s ním naučit vycházet.“

V tom okamžiku se jí zdála mladší sestra o tolik starší a opotřebovanější, že ji to dokonale umlčelo.

Alespoň měly střechu nad hlavou a také co jíst. Během posledního měsíce v Inverness často pochybovala, zdali přežijí. Hlad byl stejnou stálicí jako východ nebo západ slunce. Pokud byla vzhůru, měla hlad.

Potom přišel dopis od jejich tety, v němž jim nabízela místa služebných na Ballindairu. Catrionu poslali na úklid veřejných místností, zatímco Jean pracovala jako děvečka pro všechno. Musela se toho hodně naučit o úklidu velkého domu, neboť její jedinou zkušeností tohoto druhu byla práce v malém domku o sedmi místnostech.

Okolnosti se změnily. A člověk se musel přizpůsobit. V tom s Catrionou souhlasila.

Neměla dostatečné vzdělání, aby se mohla stát vychovatelkou. Neuměla mluvit plynně francouzsky a její malování vodovými barvami byla katastrofa. Moc jiných alternativ neměla: buď mohla druhým uklízet, nebo se stát žebračkou či dovolit sestře, aby se stala milenkou nějakého boháče. Po takovém uspořádání toužil nejeden muž.

Práce služebné byla alespoň slušné povolání.

Když před rokem přijela Jean na Ballindair, měla na výběr: lamentovat nad tím, co se jim stalo, nebo přijmout nový život. A ona už byla unavená ze samého smutku, starostí a zoufalství, takže vzala tetiny výklady vážně a rozhodla se stát tou nejlepší služebnou, jakou dokázala. S hrdostí přijala každý úkol, snažila se vše naučit co nejlépe a stát se cenným příspěvkem hradního personálu.

Na této cestě nacházela každý den zlaté nugety radosti: jako pohled na kvetoucí rostlinu, na hloubku a rozlehlost noční oblohy či na plamínek svíce.

Kniha, kterou si půjčila v ballindairské knihovně, byla také jedním takovým nugetem. Začala se díky ní zajímat o tři hradní strašidla: Herolda, Zelenou dámu a Francouzskou jeptišku.

A kvůli tomu se nyní nacházela uprostřed noci tady a snažila se potkat ducha ženy, jejíž život byl o tolik horší než ten její.

Alespoň zatím.

„Musíš se rozhodnout, co chceš dělat se zbytkem svého života,“ prohlásil Andrew Prender, „potom co ses vzdal postavení v Parlamentu.“

„Já jsem se ho nevzdal,“ poznamenal Morgan. „Byl jsem požádán, abych odešel pro dobro Skotska.“ Poslední část té věty byla to nejtěžší, co kdy vyslovil, a chutnala mu na jazyku jako žluč.

Andrew mávl rukou v rukavici ve vzduchu, jako by chtěl to vypovězení zahnat.

„Oni změní názor.“

To určitě nezmění. Způsobil skandál. On, Morgan MacCraig, devátý hrabě z Denbleighu, byl odstrašujícím příkladem pro své skotské kolegy ve Sněmovně lordů. Jeho otec byl pověřen péčí o velkou pečeť Skotska, zatímco jeho syn přišel o čest.

Na takovou reakci přátel nebyl připravený. Lidé, o nichž si myslel, že ho pochopí, se k němu otočili zády. Více než jednou se mu stalo, že při nějaké události pozdravil známého, který najednou zjistil, že podlaha, strop či protější zeď jsou velice zajímavé. Dokonce i ti, na jejichž názoru mu nezáleželo, předstírali, že je neviditelný. Nikdo se o něj nezajímal. Stal se společenským i politickým vyvrhelem.

Z přátel mu zůstal pouze Andrew, který zašel až tak daleko, že náhle vyjádřil dychtivé přání doprovodit ho na Skotskou vysočinu.

Do Inverness cestovali vlakem a odtud kočárem, který pro něj poslal jeho správce. Když se ptal kočího, jak věděl, že přijedou právě tímto vlakem, muž se dotkl klobouku a zasmál se.

„Mám instrukce čekat na vás, Vaše lordstvo. Ať to potrvá sebedéle.“

Morgan zvedl obočí: „Dokonce i za úsvitu?“

„Kdykoli přijede vlak, Vaše lordstvo.“

„Měl jsem přijet až za deset dní.“

Tomu se muž zasmál ještě víc. „Váš otec měl ve zvyku přijíždět dřív. A tak si pan Seath myslel, že to s vámi nejspíš bude stejné, pane. A kromě toho jste MacCraig z Ballindairu.“

Morgan se cítil absurdně vděčný za tento komentář, protože to byla první známka něčeho jiného než znechucení, s nímž se setkával po celé měsíce. Přikývl, nasedl do kočáru a zůstal chvíli potichu. Andrew byl docela spokojený a ponechal ho jeho myšlenkám, dokud jim do příjezdu na Ballindair nezbývala poslední hodina. Jak slunce stoupalo, zvedala se i Andrewova zvědavost.

Morgan ho znal moc dobře na to, aby se mu pokoušel rozmluvit společnou cestu do Skotska. Jakmile se Andrew jednou k něčemu rozhodl, nic to nedokázalo změnit. Začali se kamarádit jako chlapci ve škole. Společně si protrpěli odloučení od rodiny a přiznali se jeden druhému, jak se jim stýská po domově.

Andrewův otec byl bohatý obchodník a Morganův skotský hrdina. Zatraceně, on dokonce jako hrdina zemřel. Pokoušel se zachránit dítě poté, co se jeho loď potopila u ostrova Man. Andrewův otec dodýchal v posteli, ale oba muži zanechali svým synům dobře zajištěný majetek.

Někdy – zvlášť v poslední době – myslel Morgan na to, že by svůj život rád vyměnil za Andrewův. Jeho přítel se pletl do všeho, co ho napadlo – jeho nejnovějším zájmem bylo malířství –, a jakmile ho něco přestalo bavit, našel si něco jiného.

Tento rys přenesl i na ženy, jež byly jeho nejdůležitějším zaměstnáním.

Vévodkyně z Montrose mu jednou řekla, že Andrew je výborný společník, přestože je ženatý. Andrewova manželka zůstávala na venkovském sídle a ponechávala Andrewovi v Londýně volnou ruku pro jakoukoli zábavu.

Adrewova hezká tvář měla vždy příjemný výraz. Usmíval se dokonce i ve snu, což Morgan zjistil, když spolu sdíleli chladný a neutěšený pokoj ve škole. Andrew uměl naslouchat, vyprávěl spoustu vtipů a přiměl každou ženu k víře, že je jeho jediným objektem zbožňování.

Pověsti o jeho úctyhodném vybavení, pronášené chichotavým šeptem, byly pravdivé.

„Prozřetelnost mi tam přidala pár centimetrů,“ řekl mu jednou Andrew, „které mi ubrala na výšce.“

„Co si počneš v Ballindairu?“ zeptal se ho teď Morgan. „Když tam nebudeš mít žádnou svou krásku po ruce?“

„Na tomhle výletu se nebudu honit za sukněmi. Prostě si jenom užiju s přítelem trochu Skotska,“ odpověděl Andrew. „Zásobil jsem se barvami a budu přenášet tu bukolickou scenérii na plátno.“

Morgan se usmál. „Není přímo bukolická,“ podotkl. „Spíš bere dech. Není vůbec podobná té tvé Anglii s mlhavým povětřím a kulatými kopečky. Vysočina si přímo vyžádá tvou pozornost. Uchvátí ji. Přitáhne ti oči na vrcholky hor a nechá tě zalapat po dechu v údivu při pohledu na horská jezera.“

„Mluvíš jako pravý Skot, přestože jsi posledních pět let o Skotsko ani nezavadil.“

Andrewův komentář mohl být pravdivý, ale Morganovi se nelíbil. Odvrátil se od něj a soustředil se na pohled z okénka.

Při pohledu na kopce před nimi se mu rozbušilo srdce, přestože jako pravý Skot věděl, že jsou to jenom pahorky, jež nesnesou srovnání s Ben Nevisem či Ben Macduiem a zbytkem Grampianského hřebene.

„Neodpověděl jsi mi,“ ozval se Andrew. „Co teď budeš dělat sám se sebou?“

„To je otázka, že?“

Po většinu dospělosti plnil svou povinnost k rodině v palírnách whisky nesoucích jeho jméno. Začínal tam od píky a pomalu se propracovával nahoru, až pochopil všechno o výrobě. Pohodlné zábavy jeho přátel nebyly nic pro něj.

Před pěti lety se to změnilo. Stal se devátým hrabětem z Denbleighu se všemi povinnostmi vážícími se k tomuto titulu. Nejdřív zoufale tápal, ale učil se rychle.

Nyní ho poznamenal ten skandál.

Nemohl se vrátit do politiky. Nebyl vítaný v Londýně ani v Edinburghu. Nemohl se vrátit ani k výrobě whisky. Sám vybral a schválil každého vedoucího. A nezdálo se mu správné, že by měl jednoho z nich propustit jenom proto, že se nudil a potřeboval mít něco na práci.

Co bude zatraceně dělat po zbytek života?

„Tak mi alespoň řekni, proč jedeš zrovna do Ballindairu?“ vyzvídal Andrew.

„Je to dost daleko na to, aby mě tam nepomlouvali. A jestli s tím budou pokračovat v Londýně, tak to neuslyším.“

Andrew zkřivil ústa v náznaku úsměvu.

„Klevety tě vždycky dostihnou, Morgane. Ty jsi tajemný, což vyvolává v lidech zvědavost. A čím víc jsou zvědaví, tím víc mezi sebou spekulují.“

„Já jsem nikdy necítil potřebu soustředit se na činy svých bližních,“ připustil Morgan.

Andrewův úsměv se rozšířil. „To proto, že jsi tak zatraceně samostatný. Ostatní lidé tě opravdu nezajímají.“

Protože hraběnka z Denbleighu na něj ječela mnohokrát totéž, Morgan se otočil a studoval skotské ráno.

Avšak místo houští a skal viděl tvář své ženy. Byla krásná, jako by se jakási úchvatná porcelánová bohyně probudila k životu, ale zrovna tak byla i chladná. Alespoň k němu určitě. S ostatními muži musela roztát. Silou potlačil myšlenky na Lillian. Nezasloužila si jeho pozornost, zvlášť ne nyní.

Rachot kočárových kol po makadamové silnici působil solidně a chlácholivě. Usmál se, když uslyšel hvízdání kolihy, protože mu připomněla dětská léta, kdy trávil celé dny běháním po vřesovišti.

Před ním ležel MacCraigův močál. Jako chlapec byl fascinován příběhy o svých předcích, zabijáckých MacCraigech, kteří nalákali své nepřátele do močálu a s radostí sledovali, jak se lapili v bahně. Muži z jeho rodu nebyli příliš silní, ale byli krvelační.

Už se jim neříkalo zabijáčtí MacCraigové. Nyní na ně lidé mysleli jako na rodinu, která vystupuje pro záchranu a obranu Skotska, a jako takové jim byla propůjčena velká čest.

Jeho otec byl reprezentantem Sněmovny lordů a třikrát Strážcem velké pečeti Skotska. Thomasi MacCraigovi bylo uděleno pro jeho matematického génia členství v Královské společnosti a často byl vyhledáván pro své přesvědčivé rady.

Zatraceně těžký příklad k následování.

Dokonce i jako otec byl dokonalý. Thomas si pro něj uměl najít čas, brával ho na ryby nebo na projížďku loďkou po řece Spey. Chodili spolu po kopcích kolem Ballindairu, na vrcholu si vždy sedli a sledovali okolní scenérii. Občas si snědli na trávě oběd, zatímco kvetoucí janovec zbarvil celý svět kolem nich do žluta. Prudce se nadechl, když si vzpomněl na vůni hořící rašeliny a melodii jejich hlasů a mocného smíchu. Vzpomínal si na chlad, jenž se mu zakusoval do kůže i do zubů, když se usmál. Pak mu na hlavě spočinula velká teplá ruka a rozcuchala mu vlasy. Otcův hlas ho nazval hochem. Takhle už mu od dětství nikdo neřekl.

Věděl, proč je tento návrat domů horší než všechny ostatní. Bylo to poprvé, co se vracel domů po otcově smrti a vracel se v nemilosti.

Otec ho nadchl pro tři věci: intenzivní lásku ke své zemi, smysluplné prožívání života a touhu žít čestně.

Kolikrát mu otec vtloukal do hlavy, že lidé ho budou pozorovat, protože bude hrabětem z Denbleighu? Lidé budou porovnávat své chování s jeho. Měl by být příkladem pro ty, kteří na MacCraigech závisí. Celé Skotsko a možná i celý svět ho bude brát jako ztělesnění toho, čím se MacCraigové stali: už to nebyli zabijáčtí nájezdníci, ale čestní lidé.

On však dobrovolně zničil všechno několika tahy perem.

Co by tomu otec řekl? Možná že by poznamenal: Nemohl jsi udělat nic jiného, synu. Ale o tom Morgan pochyboval. Ve svých představách viděl otce, jak stojí proti němu se zamračeným obličejem, který neponechává žádné pochybnosti o jeho citech, a hlubokým barytonem mu vyčítá:

Za celá staletí, od chvíle, kdy první MacCraig používal na zemi meč a nárokoval si půdu, nikdo tak nepohanil náš rod, jako jsi to dokázal ty.

Osmý hrabě z Denbleighu byl však už mrtev. Na jeho místě stál Morgan, devátý hrabě a ostuda rodiny.

„Proboha, Morgane! To je Ballindair?“

Otočil hlavu a viděl, že Andrew upřeně zírá na jeho domov.

Hrad stál uprostřed čtyř set padesáti akrů lesa a zemědělské půdy a byl postaven z béžového kamene, který za určitého osvětlení vypadal bíle. Jeho půdorys tvořil písmeno H. Sestával z rozsáhlé obdélníkové hlavní budovy, k níž z obou stran přiléhala menší křídla zakončená na každé straně věží, jejichž střechy vypadaly jako obrácené trychtýře natřené na černo.

Vzadu za hradem byly umístěné dvě nízké budovy, v nichž se nacházely dílny a stáje. Kromě veřejných zahrad se dolů k řece Tullie, ještě než protekla Strath Dalross a MacGraigovým lesem a vlila se do řeky Spey, snižovala terasovitá zahrada obklopená zdí.

Jakmile přijede, bude na pravé přední věži – tzv. Panské – vlát prapor, aby bylo zřejmé, že je přítomen. Tuto namyšlenost si jeho otec vyprosil od královny.

„Samozřejmě že jsi mi o hradu vyprávěl,“ bránil se Andrew, „ale nedokázal jsem si představit, že je tak obrovský. A tak zatraceně působivý.“

„Je to domov,“ odtušil Morgan a doufal, že tím zarazí přítelovy vzletné komentáře.

Jak se blížili k Ballindairu, dokázal si představit řadu svých předků, náčelníků MacCraigů, jak tam stojí s rozkročenýma nohama, s mečem opřeným o zem a kriticky ho pozorují.

Aby to všechno čert vzal!

„To je obdivuhodné,“ rozplýval se Andrew. „Kdy byl postavený?“

„Se stavbou se začalo ve čtrnáctém století.“

První kameny stavby byly položeny léta Páně třináct set dvacet šest. Jako jediný žijící potomek se hrabě už jako dítě musel naučit všechna fakta o Ballindairu nazpaměť.

Andrew na něj vrhl postranní pohled. „Není to pro tebe snadné, což?“

„Přijet domů?“ Morgan vynutil na tvář úsměv. „Je to prostě jenom starý hrad.“

Nebylo to jenom místo. Ballindair byl scénou cti jeho rodiny a citadelou jejich hrdosti. Tady začala jejich historie. Příjezd domů byl nejobtížnější zkušeností, kterou v dosavadním životě prožil, a pokud vezme v úvahu všechno, co se stalo v posledních dvou letech, tak to už něco znamenalo.

Nikdy by se však k tomu živé duši nepřiznal.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

1. kapitola