Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Vydání první

Copyright © 1980 by Jude Gilliam White

All rights reserved

Published by arrangement with William Morrow,

an imprint of HarperCollins Publishers

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2013 jako svou 1815. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Black Lyon

vydaného nakladatelstvím Avon Books, New York, USA, v roce 2004

Český překlad © 2013 Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2013 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2013 Accornero, Franco via Agentur Schlück GmbH.

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: , s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-805-7

BARONET

Praha 2013

Jude Deveraux

Černý lev

Pamele Stricklerové, mé editorce,

protože ve mě věřila.

1

Lyonene uslyšela Lucyiny těžké kroky na kamenném schodišti a zachumlala se pod silnou přikrývku. Lednové větry svištěly kolem starobylé hradní věže, úponky chladného vzduchu se prodíraly zpod dřevěných okenic, ale v posteli bylo teplo, a tak v ní chtěla zůstat tak dlouho, jak jen to půjde.

„Lady Lyonene.“ Lucy roztáhla závěsy okolo postele. Služka byla už postarší a rychle nabírala na váze. Starala se o Lyonene od dívčina narození a byla jí spíše matkou. „Vaše matka vás žádá, abyste si dnes oblékla tu zlatavou tuniku se zelenou suknicí a pelerínou.“

Lyonene, která se jen zdráhavě obrátila ke světlu, se nyní se zájmem zadívala na Lucy. „Zelenou pelerínu a sukni?“

„Dorazil nějaký host, velice důležitý host, a vy si máte při jeho přivítání obléknout své nejlepší oblečení.“

Lyonene odhodila přikrývku a položila drobnou nožku na dubovou podlahu. Okenice byly pevně zavřené proti chladné zimě a jediné světlo vycházelo z malého krbu a lojové svíčky na vysokém železném stolku u postele. Tlumená záře zvýrazňovala plné křivky jejího štíhlého mladého těla. Lucy pomohla své paní z lněné košilky a pak do vlněné tuniky, jež jí těsně obepínala ženské tvary. Ani přiléhavá sukně nic nezakrývala.

„Znáš toho hosta? Je to přítel mého otce?“

„Ach ne, má paní.“ Lucy zapnula kolem Lyonenina štíhlého pasu kožený opasek. „Je to nějaký hrabě, člověk, s nímž se váš otec ještě nikdy nesetkal, ale je to mladý muž.“

Lyonene se zarazila a zadívala se na svou služebnou. „Je pohledný? Je to pohledný, mladý a plavovlasý hrabě a jezdí na bílém hřebci?“ Lyonene si starší ženu dobírala.

„Sama brzy uvidíte. Teď mi podejte hřeben, abych vám mohla aspoň trošku rozčesat to vrabčí hnízdo na hlavě.“

Lyonene ji poslechla a pak se zeptala: „Pověz mi o něm víc. Jaké má oči? A vlasy?“

„Černé. Tak černé jako oči ďábla.“

Obě ženy vzhlédly ke Gressy a Meg vcházejícím do malé místnosti s rukama plnýma čistého povlečení na postel. Gressy, starší dívka, promluvila první. „Dorazil hrabě, a ne jen tak ledasjaký hrabě od krále, ale sám velký Černý lev.“

„A černý opravdu je,“ dodala Meg.

„Oči a vlasy má tmavé jako Satan. Dokonce i jeho kůň je celý černý.“

Lyonene se na ně zadívala s hrůzou v očích. Od doby, co byla ještě malé děvčátko, slýchávala o Černém lvu spoustu historek – příběhů o jeho síle a odvaze. Každé vyprávění však bylo obestřeno špetkou ďábelskosti. Šuškalo se, že jeho síla možná pochází přímo z pekla. „Jsi si jistá, že je to Černý lev a nikdo jiný?“ Skoro šeptala.

„Žádný jiný muž by takhle nevypadal. Přísahám, že mi z něho naskočila husí kůže, když šel okolo.“ Gressy se na svou paní pronikavě zadívala.

Lucy popošla k dívkám. „Přestaňte s tím hloupým žvatláním! Ještě to ubohé děvče vyděsíte. Teď se pusťte do práce. Musím zajít dolů za lady Melite.“ Ještě naposledy Lyoneniny vlasy pročísla a sepnula je úzkým kroužkem ze zlata. „Buďte v klidu, ať se zase nerozcucháte.“ Ve dveřích se zarazila a varovně zvedla prst na Meg a Gressy. „A už žádné klevetění. Jestli nás černé vlasy spojují s ďáblem, pak by se spousta z nás měla obávat soudného dne.“ Odfrkla si a poklepala na pár šedivých vlasů u spánku mezi plachetkou, kouskem plátna, který jí cele zakrýval krk a bradu, a splývajícím závojem, jenž jí padal až na ramena. Lucy se domnívala, že její vlasy jsou stále uhlově černé jako za jejího mládí.

Když se dveře zavřely, Lyonene se sesula na kamenný parapet. „Vyprávějte mi o něm,“ zašeptala.

„Je to obrovský muž…“

„Silný…,“ přerušila ji Meg, ale pak, když se na ni Gressy varovně zadívala, poslušně přešla k Lyonenině posteli, aby převlékla rozházené povlečení.

„Takže,“ pokračovala Gressy, znovu se zadívala na Lyonene, cítila se před svým publikem sebejistě. Lyonene bude jednoho dne paní na vlastním hradě, ale prozatím existovala jedna oblast, kde převládala Gressy, a to byla její znalost mužů. „Je to Černý lev, své jméno získal díky ďábelské černi, jež ho obklopuje, a divokosti lva. Říká se, že dokáže při turnaji porazit dvacet mužů a že ve Walesu, za tehdejších válek, dokázal přeseknout muže či jeho koně v půli jediným úderem.“

Lyonene cítila, jak jí z tváře mizí krev, což Gressy jen povzbudilo, aby přidala další podrobné detaily.

„Povídá se, že jeho první žena se pokusila zabít, aby před ním unikla.“

Lyonene zalapala po dechu a bezděčně se pokřižovala. Sebevražda byla smrtelný hřích.

„A těch sedm mužů – sedm ďáblů –, kteří ho doprovázejí…,“ přidala se Meg, příliš vzrušená, než aby se Gressy bála.

„No jo,“ pokračovala Gressy spikleneckým hlasem. „Cestuje se sedmi muži, obrovskými chlapáky, všichni mají černé vlasy, ale žádný není tak tmavý jako Lev na svém vraníkovi.“

„A tenhle muž je zde a já se s ním mám setkat?“ Lyonene nedokázala v hlase potlačit strach.

„Jo. Tvůj otec a matka jsou s ním teď dole. Nikdo neodmítne žádost Černého lva, ať už je jakákoliv.“ Narovnala se. „Pojď, Meg, musíme připravit komnatu pro ďáblova rytíře.“ Odešla z místnosti a Meg ji s vykulenýma očima následovala se špinavým prádlem. Gressy se nadouvala pýchou, že získala plnou pozornost obou dívek, protože je obě považovala za pouhá děvčata, ačkoliv ani jedna nebyla mladší více než o dva roky.

Za těžkými dveřmi našla Meg znovu řeč. „Je to pravda, Gressy, že je ten muž zplozenec ďábla?“

Starší dívka přiblížila svou tvář k Megině. „Říká se, že na jeho obličeji nikdy neuvidíš úsměv, že se nikdy nesměje. Taky se povídá, že žena, která ho rozesměje, se stane jeho nevěstou.“

Meg se opřela o vlhkou kamennou zeď. Gressyina tvář nebyla v tmavé chodbě skoro vidět. Cítila, jak jí srdce v hrudi buší naprostou hrůzou. Ďáblova nevěsta! Jak strašná představa.

Lady Melite, Lyonenina matka, toho o Černém lvu také hodně slyšela, a tak se pečlivě oblékla, zatímco si spílala za třesoucí se prsty. Už teď si přála, aby k nim vůbec nechodil. V poslední době tu byl takový rozruch a ještě k tomu se mají starat o problematického hraběte! Zapnula si prostý opasek kolem objemných sukní, tak odlišných od těch, jež nosila její dcera. Vrchní látku přetáhla přes opasek, aby ho celý zakryla. Kolem ramen si uvázala tmavě zelenou pelerínu s dvěma složitě vzorovanými zlatými brožemi spojenými přes klíční kosti krátkým řetízkem.

„A to ještě zítra dorazí sir Tompkin a služebnictvu musíme rozdat příkazy…“ Přestala si mumlat a pak se rozesmála. Za chvíli budu jako William, který se všeho obává ještě dřív, než se to stane, pomyslela si. Je to jenom člověk, nic víc. Nabídneme mu to, co máme, a to mu musí stačit. Urovnala si dlouhý lněný závoj, který jí zakrýval temeno hlavy a vlasy a spadal až na ramena. Pyšnila se stále překrásným krkem, a tak nenosila plachetku. Vypjala se v ramenou a sešla dolů, aby uvítala jejich hosta.

William, Lyonenin otec, byl hrabětem z Malvoisinu fascinovaný. Příběhy, které o tomto muži slyšel, byly přehnané, ale jenom z mužského pohledu. Právě teď se díval na Ranulfovu pravou paži, pod dokonale vyrobenou drátěnou košilí se jasně rýsovaly svaly. Povídalo se, že Černý lev umí přetnout v plném cvalu na koňském hřbetě deseticentimetrový dubový špalek ve dví. William doufal, že dokáže hraběte přesvědčit, aby jim tento nepředstavitelný čin předvedl. Baron si nemohl pomoci, aby nezíral na drátěnou košili hraběte. Byla postříbřená. William si s pobavením pomyslel, jak obtížně sháněl pro každého ze svých dvanácti rytířů zbroj alespoň průměrné kvality, a tento muž měl drátěnou košili určenou jenom pro turnaje. I jeho muži byli přepychově oblečení v brnění zelené nebo černé barvy – v Malvoisinových odstínech.

„Ach, zde přichází má žena, lady Melite. Toto je Ranulf de Warbrooke, třetí hrabě z Malvoisinu.“

Ranulf překvapeně pozvedl obočí při Williamově představení. „Je to pro mě čest, má lady, a doufám, že vám má nezvaná přítomnost nezpůsobí více těžkostí, než je třeba.“ Uklonil se jí.

William Melite často obviňoval, že činí příliš rychlé závěry, a tak mu přestala sdělovat své názory a čekala týdny či měsíce, než dojde ke stejnému úsudku, na nějž jí stačilo jen pár minut. Nyní ji její oko nezklamalo – okamžitě věděla, s kým má tu čest.

„Jste vítán, pane, a to my jsme poctěni… ne… potěšeni vaší přítomností. Dohlédneme, abyste se tu cítil jako doma.“ Její hlas ztratil uprostřed věty na formálnosti a vyzařoval nyní opravdovou vřelost, protože se jí tento mladík líbil.

Ranulfa její srdečnost překvapila. Matky s dcerami obvykle lačnily po něm, po jeho penězích a titulu, nebo se ho bály kvůli jeho pověsti. Nic z toho však v této elegantní drobné dámě nevycítil.

„Pojďte, posaďte se vedle mě ke krbu a povězte mi, jaké novinky přinášíte. Sem na Lorancourt přijíždí jen málo návštěvníků.“ Zvedla paži a Ranulf ji vzal a odvedl ji ke dvěma křeslům u planoucího ohně.

„Vyrozuměl jsem, že jste zde v poslední době měli spoustu hostů.“

Zamítavě mávla druhou rukou. „Ti přišli za Lyonene, zhodnotit náš majetek a sníst naše jídlo. Přišli se předvést jeden před druhým. Nikdo neměl čas popovídat si se starou ženou toužící po novinkách. Posaďte se však na chvíli a povězte mi vše, co víte.“

William stál za nimi, měl pocit, jako by mu uletěly včely. Melite, ta nejrozumnější žena, jakou znal, vzala za ruku toho nejnelítostnějšího rytíře v Anglii a odvedla ho do rohu, jako by to byla nějaká stará drbna. A co to povídala o tom, jak hosté přicházeli za Lyonene a ohodnotit jejich majetek? Tohle prohlášení bylo příliš důvěrné, aby ho sdělila pouhému cizinci. Musí si s ní promluvit.

„Popište mi tuhle novou věc, tento knoflík,“ vybídla ho Melite.

„Je to drobná ozdoba na oblečení a ženy vždy udělají na druhé straně šatů dírku a knoflík do ní prostrčí, a tím oděv zapnou.“

„Aha. Takže už nebudeme muset přišívat rukávy na tunikách.“

William se zhroutil na sedátko u ohně. Černý lev, největší bojovník v celé Anglii, možná v celém křesťanském světě, a jeho manželka si povídají o ženské módě!

Melite se obrátila na manžela a sladce se usmála. „Poslal bys Lucy, aby přivedla Lyonene? Přála bych si, aby se náš host seznámil s naší dcerou.“

„Panečku, to je ale pohledný chlap, tenhle Černý lev!“ rozplývala se Lucy před Lyonene. „Vlasy se mu vlní kolem krku stejně jako kdysi mému chlapečkovi.“ Lucy, ačkoliv byla pyšná na svého syna, který byl teď mnichem v benediktinském řádu, bývala občas také smutná. „Je vysoký a silný a vaší matce zobe přímo z ruky. Může to být slavný bojovník, ale přísahala bych, že je to jemný člověk.“

„A co ty jeho černé vlasy a oči? Neděsily tě?“

„Po pravdě ano, ale vaše matka poznala jeho povahu od prvního okamžiku a jí já věřím.“ Naklonila hlavu a tázavě se zadívala na Lyonene. „Kdybyste si takového muže vybrala za manžela, vedlo by se vám moc dobře.“

„Za manžela! Lucy, přece jsi slyšela, co všechno se o něm povídá!“

„No jo, báchorky. Není na nich ani špetička pravdy.“

„Je to hrabě, a hrabě se nežení s baronovou dcerou. Nechápu, jak tě mohlo něco takového napadnout. Tušíš, proč přijel na Lorancourt?“

„Čirou náhodou… jsem zaslechla útržky konverzace.“

Lyonene se snažila potlačit úsměv.

„Má bratra, který je zemanem u sira Tompkina, a protože k nám ten rytíř brzy dorazí, hrabě si s ním přeje strávit den či dva.“

„No, jsem ráda, že tenhle Černý lev neohrnuje nos nad svou vlastní rodinou. Říkáš, že má matka si s ním klidně povídá a že je pohledný?“

„Strašlivě pohledný, ale jestli budete otálet ještě déle, stane se z něj stařec, než ho spatříte.“

Lyonene pomalu sestoupila po kamenném schodišti, rukou se přidržovala sešlých zdí, když scházela k osvětlené hale. Zjistila, že se jí třese ruka, a snažila se upokojit. Příběhy o tomto muži jí vířily hlavou, jak se názory ostatních mísily dohromady. Došla až k poslednímu schodu, zarazila se a pak si uhladila sukně a vlasy, zhluboka se nadechla, aby uklidnila rozjitřené srdce. Z potemnělého schodiště viděla do hlavní síně. Obrovský oheň v krbu požíral několik polen. Nedaleko od něj stála dvě křesla, jedno obsazené drobnou postavou její matky, druhé odhalovalo pouze drátěnou paži, stříbro se tlumeně blyštělo v záři plamenů.

Podařilo se jí uklidnit, zadívala se na druhý konec sálu, k druhému krbu, v němž také plápolal oheň. Na nízkých lavičkách či v podřepu na podlaze zahlédla sedm mužů v brnění a všichni měli na košilích znak Černého lva. Mluvili tichými hlasy a Lyonene zaslechla, jak se jeden z nich směje. Nevypadali jako muži ďábla, o nichž mluvila Gressy. Působili spíše unaveně a Lyonene ucítila náhlou potřebu zajít za nimi a dohlédnout na to, aby měli jídlo a pití, jež potřebují. Jestli byli Černí strážci krotcí, možná bude takový i Černý lev. Vstoupila na světlo.

„Má dcera Lyonene přichází.“

Lyonene sklonila hlavu. Musí se ovládat, nezapomenout na dobré mravy a nezírat na muže kolem sebe. Matka s tím rytířem mluvila, jako by se znali mnoho let. Uvědomovala si, že Černá stráž vstala a že Černý lev teď stojí přímo před ní. Její nervozita stoupla.

Ranulf se tak příjemně necítil už dlouhou dobu. Pouze v přítomnosti Eleanory, královny, mu bylo tak dobře jako s touto ženou. I když předtím viděl Melite a věděl, že kdysi bývala pohlednou dívkou, překvapila ho Lyonenina výjimečná krása. Hlavu měla skloněnou, a tak jí neviděl do tváře, ale husté, vlnité vlasy jí spadaly až k pasu. Měly zlatohnědou barvu, tmavě blonďatou, s tisícem tančících odlesků z ohně. Její postavu hojně odhalovala těsná tunika, až mu vyschlo v ústech. Drobný pás, zaoblené boky a jemné, lákavé poprsí. Nedokázal si vzpomenout, že by ho kdy nějaká krásná žena tolik přitahovala.

Lyonene zvedla nesměle oči k Ranulfu de Warbrookeovi, nebyla si jistá, co má čekat, ale obávala se nejhoršího. Byl celý tmavý, s očima černýma jako uhel a kudrnatými vlasy, které se zřejmě nikdy nepovedlo zkrotit. Hlavou mu nedosahovala ani k ramenům.

Zaujal ji však výraz v jeho očích. Stejně jako její matka dokázala rychle posoudit charakter jakékoliv osoby. Oči hraběte z Malvoisinu jí připomínaly jednoho psíka, jehož kdysi zahlédla. Pes se chytil do pasti, nohu měl skoro přeraženou napůl a z bolesti téměř zešílel. Lyonene trvalo dlouho, než zvíře uklidnila a získala si jeho důvěru, aby mohla uvolnit železné čelisti pasti, a pes se na ni celou tu dobu díval s přesně takovým výrazem opatrnosti, bolesti a neznatelné naděje jako muž, jenž stál nyní před ní.

„Jsem velice potěšena vaší návštěvou Lorancourtu, lorde, a modlím se, abyste mi odpustil, že jsem vás nepřišla uvítat dříve.“

Ranulf k ní natáhl ruku a ona vložila tu svou drobnou do jeho teplé a velké tlapy. Jeho dotek by ji nemohl zasáhnout více, kdyby jí ke konečkům prstů přiložil rozpálený cejch. Téměř při tom pocitu zalapala po dechu, ale byla ráda, že se ovládla, obávala se, aby ho neurazila. Nikoho jiného v místnosti už nevnímala. Cítila pouze tu ruku, všechny pocity a myšlenky se přesměrovaly do konečků prstů té malé části těla. Přihlouple zírala na ty dvě ruce, jednu drobnou a světlou, druhou větší, zocelenou bitvou a pokrytou krátkými tmavými chloupky.

Znovu promluvil a Lyonene jako by cítila jeho hlas přes prsty. „Krásná žena nemusí žádat o odpuštění. Úsměv postačí.“ Jeho hlas ztratil něco ze své uhlazenosti, ozývalo se v něm zaváhání. Druhou ruku jí položil pod bradu a zvedl jí tvář, aby si ji mohl prohlédnout.

Znovu se na něho zadívala, viděla jeho pevnou tvář, silnou čelist, mírně klenuté obočí nad černýma očima, rovný nos, trochu rozšířené nozdry. Pohled jí padl na jeho rty, dokonale tvarované, ale příliš semknuté. Lucy měla pravdu, byl to pohledný muž. Usmála se, zpočátku plaše a pak s větší vřelostí. Zadívala se za ty rty, jež se neusmívaly, a uviděla… ano, uviděla tam vřelost, stejnou mírnost, jakou spatřila její matka. Náhle pocítila touhu rozesmát se, tolik se jí z toho zjištění ulevilo. Pohnula se proti prstům, jež ji držely za bradu. Nikdy se při mužově doteku necítila tak živá a plná energie.

Ranulf náhle spustil ruku z její brady a odtáhl druhou ruku, za kterou ji držel. „Musím dohlédnout na svého fríského hřebce,“ zamumlal a vyrazil ke dveřím, Černá stráž mu byla v patách.

„No!“ William se zhroutil na polstrované křeslo před krbem. „I kdybych žil tisíc let, nepochopil bych mysl ženy. Má manželka se chová ke královu bojovníkovi jako ke klevetivé pradleně, má dcera skoro omdlí při pouhém pohledu na něho a pak se mu vysměje do tváře. Divil bych se, kdybych do dvou týdnů nepřišel o svou zemi.“

„Williame,“ začala Melite, ale věděla, že mu své chování nevysvětlí, a už vůbec ne dceřino. „Vypadal spokojeně. Pojď, Lyonene, musíme dohlédnout na své povinnosti.“

Lyonene by nejraději utekla z místnosti, nemyslela si, že jsou její reakce tak okaté. Pravda však byla, že by se necítila podivněji, ani kdyby se břidlicová střecha hradní věže rozestoupila a do ní udeřil blesk.

Dívka se děsila zůstat s matkou sama, protože tušila, že jí začne klást otázky, na něž neznala odpovědi.

Melite jako by četla její myšlenky, řekla: „Neboj, na nic se tě vyptávat nebudu. Žádám jen, abys byla k našemu hostu milá, ne proto, že je to skvělý válečník nebo hrabě, ale proto, že si naši vlídnost zaslouží.“

Lyonene beze slova přikývla.

„Teď jdi za těmi svými hloupými služtičkami a dohlédni, aby měl Černý lev připravenou vhodnou komnatu.“ Usmála se a uhladila dceřiny překrásné vlasy.

Lyonene vyšla zbývající schody do soukromých komnat ve třetím patře. Bylo tu šest místností, jedna pro její rodiče, jedna její vlastní a čtyři pro hosty. Byla v patře sama, služebnictvo mělo plné ruce práce dole v kuchyních. Mohla v klidu vybrat komnatu pro lorda Ranulfa.

Za hodinu měla konečně pocit, že je ložnice připravená, a přešla do vlastní komnaty. Lucy nechala na krbové římse trochu chleba a sýra a hrnek mléka. Zatímco Lyonene upíjela horkou tekutinu, odtáhla dřevěné lišty v okenicích, aby mohla vyhlédnout na dvůr. Jak tak vykukovala, jeden z mužů opustil skupinku Černé stráže a přešel k bráně vnější zdi, u boku nesl dlouhou hůl a vak připevněný k pasu.

Lyonene si bez přemýšlení svlékla zelenou pelerínu a sukni a oblékla si jinou – vlněnou – přes zlatou tuniku. Z truhlice vytáhla svůj nejteplejší plášť, ze silné šedivé vlny, s hlubokou kapucí, lemovaný bílou králičí kožešinou. Pevně si ho přitáhla k tělu a sešla schody do hlavní síně. Cestou si namlouvala, že jen touží po čerstvějším vzduchu. Vzala s sebou velký džbán vína, který se ohříval na krbové římse. Udivilo ji, jak snadno prošla bez povšimnutí přes otevřený dvůr a ven z brány. Hlídka se nestarala o to, kdo z hradu odcházel, ale kdo do něj přicházel.

Ranulf seděl na studené tvrdé zemi, zády se opíral o strom, ostrý vítr mu ani v nejmenším nevadil. Pohltily ho myšlenky na krásnou zelenookou dívku. Hm, Warbrookeu, peskoval se, tohle děvče není vhodné pro nějaký flirt. Je to nevinná dívenka, která se provdá za nějakého mladíka svého věku a postavení. Stále ji však viděl před sebou. Zavřel oči, opřel si hlavu o tvrdou kůru a vzpomínky ho zaplavily, jasně před sebou spatřil smaragdové oči pod vysoce klenutým obočím, drobný nosík a její ústa – rty plné a jemné, tak svůdné. Její vlasy ho ohromily, představoval si, jak ji obklopují, zakrývají jí ramena a spadají přes prsa, neobvyklé barvy žlutohnědého zlata.

Mon Dieu! Co ho to popadlo, že tu tak sedí a sní o nějakém děvčeti, když má před sebou tolik práce? Už předtím se přece setkal s hezkými dívkami – ano, s mnoha dívkami – ale tahle byla nějak jiná. Když ji vzal za bradu, obával se, aby se neznemožnil a nepolíbil ji přímo před jejími rodiči a svými muži. Jak by asi reagovali, kdyby zabořil ruku do vlasů té neznámé dívky a…

„Přinesla jsem vám víno.“ Lyonenin jemný hlas otřásl jeho myšlenkami.

Zvedl k ní pohled, bez úsměvu, a prohlížel si ji. Nabízeného občerstvení si ani nevšiml.

„Je chladno a jídlo je daleko a…“ Odvrátila oči před jeho pronikavým pohledem, náhle nesmělá, a zalitovala svého impulzivního činu.

Vzal si teplý džbán a upil lahodně sladkého vína, jemný nápoj mu stékal do krku. Oči stále upíral na ni. „Dáte si se mnou?“

„Ano,“ přikývla, usmála se na něho a prsty mu jemně přejela přes jeho, když si džbán brala. Na okraji zůstala kapka vína a ona se jí dotkla rty, udivená vlastní odvahou. Vrátila mu džbán a vyndala zpod pláště plátěný balíček. Když ho rozbalila, odhalila chléb a sýr.

Zářivě se na něho usmála a Ranulf zjistil, že na ni dokáže jen zírat, oči jí jiskřily jako ty nejdrahocennější klenoty, tváře měla zrudlé chladným vzduchem. Kapuce ukrývala většinu jejích překrásných vlasů, ale bílá kožešina jí lemovala tvář a nádherně kontrastovala s hustými dlouhými řasami.

Ani jeden z nich nepotřeboval slova, oba tiše seděli a užívali si vína a jídla. Náhlý poryv větru rozvířil spadlé listí kolem nich.

Lyonene si zakryla rukou oko, když jí do něj vlétl ostrý předmět. „Mé oko!“ zvolala, slzy ji oslepily, bolest narůstala každým okamžikem.

„Podívám se.“ Teplé ruce uchopily její tvář, silné, jemné prsty ji přiměly, aby oko odkryla.

„Je to kámen, balvan,“ štkala.

„Kdepak, to si nemyslím. Vzhlédněte ke mně a já to najdu. Pomalu oko otevřete.“

Mluvil jemným a uklidňujícím hlasem a Lyonene se navzdory bolesti přiměla oko otevřít. Naprosto mu důvěřovala, věřila, že její bolest zažene.

„Tady! Vidíte, bylo to jen smítko prachu, namouduši menší než balvan.“

Několikrát zamrkala, aby bolest přešla. Od okamžiku, kdy se jí dotkl, věděla, že jí pomůže. Nyní si velice dobře uvědomovala jeho ruce na svých tvářích, tmavé oči dívající se do jejích, oči lemované krátkými, hustými řasami. Duhovky byly opravdově černé –, i když z této nepatrné vzdálenosti rozpoznala, že obsahují drobounké zlatavé tečky.

„Už je vám dobře? Oko vás už nebolí?“

Neodpověděla okamžitě, a když začal ruce odtahovat, chvíli si je přidržela u tváří. „Kdepak, bolest je pryč. Děkuji vám.“

Odtáhl ruce a sklopil pohled, Lyonene se bála, že ho snad urazila. Měla pocit, jako by se jejího těla postupně zmocňoval nějaký cizinec, protože dnes ráno nedokázala uvěřit vlastní troufalosti. Pokusila se o jakousi konverzaci. „Zajímalo by mě – jak to, že jste tak teplý a já tak studená, když mám přitom na sobě kožešinový plášť?“

Ranulf se zatvářil překvapeně. „Vrátíme se do hradu k ohni.“ Když uviděl na Lyonenině tváři zklamání, srdce mu poskočilo. Nechtěla opustit jeho společnost o nic více než on tu její. „Nebo vám mohu ukázat cvičení na zahřátí.“

Vstali a Lyonene sledovala, jak Ranulf bere dlouhý klacík a sklání se, aby na každém konci uvázal hedvábný provázek.

„Už jste to někdy předtím viděla?“

Zavrtěla hlavou.

„Je to velšský luk a kvůli jeho délce se mu říká dlouhý luk.“

„Vůbec to jako luk nevypadá.“ Zadívala se na něho se skeptickým výrazem. „Jak může někdo vypálit šíp z pouhého klacíku?“

„Ještě jste ho neviděla v akci, a už ho hanobíte?“

Opovržlivě si odfrkla a vystrčila bradu vzhůru. „Musíte mému otci dovolit, aby vám ukázal výhody dobrého samostřílu.“

Ranulf vyklenul jedno obočí. „Najděte cíl, který by byl tak daleko, jak dostřelí vaši nejlepší lučištníci.“

Lyonene ukázala na bílý strom stojící blízko nich. Sledovala, jak si Ranulf přitahuje tětivu skoro dvoumetrového luku k uchu a šíp s černými a zelenými pírky lehce drží mezi prsty. Vystouply mu svaly na pažích. Šíp vyletěl s ostrým zabrnkáním hedvábí. Lyonene zalapala po dechu, když uviděla, jak přistál ve více než dvojnásobné vzdálenosti od stromu, který vybrala.

Ranulf se na ni jen ohlédl, jediným rychlým pohledem, při němž zapomněla na svou oblibu samostřílů. Pak, dříve než se mohla vzpamatovat z překvapení, začal vkládat další šípy vytažené z koženého pytle u pasu a pálit je s omamující rychlostí. Za méně než minutu vystřelil deset šípů, aniž by třeba jen jednou minul strom.

Vzhlédla k němu. „Něco takového jsem nikdy neviděla.“ Nadzvedla sukně a rozběhla se ke vzdálenému stromu. Pokusila se vytáhnout šíp z kmenu a překvapilo ji, když se po jejím boku objevil Ranulf a lehce vytrhl šíp, s nímž marně lomcovala. Ani neslyšela, že se k ní blíží.

Se smíchem se k němu otočila. „Myslím, že není mnoho věcí, jež by vás mohl můj otec naučit.“

Ranulf na to nic neřekl, ale jeho výraz naznačoval, že s ní souhlasí.

„Musíte mu tento velšský luk ukázat. Vycvičí své muže, aby ho používali.“

„Nikoliv, to si nemyslím. I mí muži ho odmítají používat. Domnívají se, že je to nerytířská zbraň, a obávají se, že by je to nějak snížilo na úroveň pouhých pěšáků.“

„Vidím, že vás takový strach nesvazuje.“ V očích jí zablýsklo a hrozilo, že se opět rozesměje, když povytáhl jedno obočí. „Myslíte, že bych se mohla naučit s tím střílet?“

„Můžete to zkusit.“ Ranulf jí ukázal správné držení nové zbraně.

Lyonene ji sebevědomě převzala, ale zjistila, že tětivu nedokáže natáhnout více než na pár palců. Zoufale se zadívala na Ranulfa.

Rychle se postavil za ni, silné paže kolem ní, a natáhl silný luk. Jakmile se Ranulf sklonil, aby vložil šíp do tětivy, ucítil její vůni – směsici růží a kouře – a její studenou tvář tak blízko své. Vnímal každou smyslnou křivku jejího těla proti svému, její zadeček přitisknutý k jeho slabinám. Toužil ji obrátit k sobě, prahnul cítit na sobě její hebkost, zlíbat ty vlhké rty, nyní pootevřené soustředěním. Chtěl jí poradit ohledně luku, ale zjistil, že jeho hlas by vyzradil jeho touhu, protože její ucho bylo tak blízko jeho rtům. Mohl téměř ochutnat ušní lalůček mezi svými zuby. Vypustil šíp.

„Zasáhla jsem cíl!“

Otočila se mu v náruči a on ji jemně držel, ani se neodvažoval dýchat z obavy, že by ji rozdrtil svou vzdouvající se žádostivostí.

Lyonene měla pocit, že jí srdce vypadne z hrudi, tak mocně bilo. Objímal ji pažemi, ruce na jejích zádech, a ona cítila jeho teplo přes silný vlněný plášť. Shlédla z jeho očí na jeho rty a doufala, že ji políbí, ano, toužila po tom, aby ji políbil, srdce se jí rozbušilo ještě rychleji, když se k němu podvědomě přitiskla a ňadry se dotkla jeho hrudi. Ucítila, jak se ostře nadechl. Jeho tvář byla tak blízko, že cítila jeho dech, tak horký a jemný. Jaké by to bylo, políbit muže?

Spustil paže podél boků.

„Oběd se blíží a matka mě očekává.“ Pátrala po něčem, co by mohla říct na uklidněnou. Usmála se na něho. „Děkuji vám za vaši lukostřeleckou lekci, Lve, ale teď se musíme vrátit do hradu, protože při otcovu vzteku, když se jídlo opozdí, by se roztřásl i kdejaký jiný lev.“

Při pohledu na zmatek v jeho tváři, když vyslovila jeho jméno, pokračovala: „Je to zvláštní, nemyslíte, že se oba jmenujeme po lvech? Otec přísahá, že v den mého zrození jsem se na něho zahleděla s výrazem takového opovržení, že mě pojmenoval po lvici, ale matka říká, že jméno Lyonene ho napadlo kvůli barvě mých vlasů.“

Ranulf se jemně dotkl jednoho zlatohnědého pramínku. „Nedovedu si představit, že byste se na někoho zadívala s opovržením.“

Rozesmála se. „Neznáte mě, mám totiž strašlivou povahu.“

„Pak se k vám to jméno hodí, stejně jako to mé ke mně, jak se obávám. Alespoň nejste prokleta a nevypadáte tak strašlivě temně jako já.“

„Pche! To jen potulní pěvci tvrdí, že všichni muži jsou světlovlasí s modrýma očima. Vedle vás vypadají ostatní muži bezvýrazně.“ Rychle se otočila. „Vidíte ten strom na okraji lesíka? Budu tam první.“ Posbírala sukně, okraj pláště si přehodila přes paži a rozběhla se.

Ranulf tiše stál a užíval si nádherný pohled na pevná, dokonale tvarovaná lýtka a drobné nožky uhánějící nemotorně po zemi. Když byla v půli cesty ke stromu, dohnal ji několika lehkými kroky.

Lyonene se ohlédla přes rameno a zjistila, jak snadno ji dohání. Vzpomněla si na lest, kterou používala jako dítě, aby zvítězila v závodech nad chlapci z Lorancourtu. Když už byl Ranulf skoro u ní, skočila mu do cesty, zbavila ho rovnováhy a vyhnula se mu, aby do ní nevrazil. Tak získala pár vteřin času.

Zaslechla, jak si za ní Ranulf odfrkl, a spokojeně se zasmála svému malému triku. Pak zalapala po dechu, když ji objal kolem pasu silnou paží, zvedl ji ze země a bez zaváhání běžel dál, zatímco ji nesl.

Když se Lyonene vzpamatovala z překvapení, začala se smát, a než doběhli ke stromu, otřásala se smíchy. Posadil se a ona se opřela o strom, slzy jí stékaly po tvářích a zamlžovaly zrak. „Vyhrála jsem,“ lapala po dechu.

„Vyhrála! Nezávodila jste čestně. Podváděla jste.“

Utřela si oči a ke své radosti zjistila, že se Ranulf rovněž usmívá a že mu zjemněla tvář. Vypadal jako chlapec. „Moje hlava dosáhla toho stromu první, než jste k němu doběhl vy, takže jsem závod vyhrála.“ Stěží dokázala potlačit smích, který se v ní vzmáhal.

Ranulf zatahal za jednu z kadeří, jež jí divoce poletovala kolem tváří, kapuce jí spadla. „Z vás by nikdy rytíř nebyl. Vaše lži by zneuctily vašeho pána.“

Lyonene otevřela ústa v posměšné hrůze. „A vy, Lve, byste byl jako žena ještě horší, když tak zvedáte všechny velké předměty, jež vám leží v cestě.“

„Velké předměty!“ Rukama objal Lyonenin pás a zvedl ji, hlavu měla vysoko ve vzduchu a přidržovala se jeho ramen. „Vážíte méně než má zbroj.“

Náhle zvážněla. Sklopila k němu pohled, když se na ni usmíval, a úsměv mu oplatila. „Ať už byla má lest jakákoliv, je odměněna lvím úsměvem.“

Ranulf ji jemně postavil na zem. I on se teď tvářil vážně a znovu po ní zatoužil. Nemohl se jí dotknout, aniž by mu nevřela krev v žilách. „Vraťte se do síně, půjdu za vámi. Vaší matce se nebude líbit, že její lvice strávila ráno o samotě s cizím mužem.“

Beze slova odešla, doběhla do hradu, nahoru po kamenných schodech a do své komnaty. Pak se teprve zastavila a vrhla se na péřovou matraci své postele.

Melite viděla, jak před chvílí vcházejí Ranulf a její dcera do lesa. Kdyby to byl nějaký jiný muž, poslala by služebnou, aby Lyonene přivedla zpět, věděla však, že s Ranulfem je její dcera v bezpečí. Nezpochybňovala svůj názor na tohoto muže, věřila jen svým pocitům a smyslům. Usmála se pro sebe – bude se usilovně snažit, aby její dcera a hrabě z Malvoisinu vstoupili do stavu manželského. Opravdu si přála, aby to nebyl hrabě, pak by měla zaručenou šanci splnit si své vytoužené přání. Ano, vytoužené. Rozesmála se nahlas, pak se rozhlédla, jestli si toho někdo nevšiml. Touha je přesně to, co měla v plánu. Nebylo nic jistějšího než dvě mladá těla blízko u sebe. Kdyby William tušil, co měla v úmyslu, zlobil by se. Nelíbilo se mu, když se kolem jeho dcery potulovali mužští, bez ohledu na to, co tvrdil o sňatku, ale Melite chtěla pomoci přírodě tím, že podpoří růst tohoto mladého květu lásky.

Lyonene sledovala Ranulfa z okna, když se vracel z lesa. Poklekla a dloubla do ohně železnou tyčí. Uprostřed plamenů zahlédla obraz jeho smějící se tváře. Jako by neviděla nic kromě něho, slyšela jeho hlas, cítila jeho ruce kolem svého pasu. Ztěžka se posadila na sedátko u krbu a schovala hlavu do dlaní. Všechno jí vířilo před očima. Za celý svůj život se necítila tak podivně.

„Lyonene!“ Lucyina silná postava se vkolébala do místnosti. „Copak to děláte, holčičko, když má vaše matka dole tolik hostů? A oheň v komnatě během dne! Přeskočilo vám snad v té pěkné hlavince?“

„Ne, Lucy, jsem jenom šťastná. Není to ani trochu divné. Mám strašný hlad. Můžeme jít dolů?“

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

1