Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Emmy Laybourne: Monument 14: Nebe v plamenech

Vydání první

Copyright © Emmy Laybourne 2012

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2013 jako svou 1818. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Monument 14: Sky on Fire

vydaného nakladatelstvím Feiwel and Friends Book, an Imprint of Macmillan,

New York (USA), v roce 2013

Český překlad © 2013 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Přebal a vazba © 2012 Ricardo a Baronet

Design a ilustrace © 2012 Kathleen Breitenfeld a Rich Deas

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: , s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-808-8

BARONET

Praha 2013

Emmy Laybourne

MONUMENT 14

Nebe v plamenech

OPĚT SAMOVI

Poděkování

Ráda bych poděkovala své editorce a nakladatelce Jean Feiwelové za rady a povzbuzování. Holly Westové děkuji za to, že pročetla tento rukopis od začátku do konce, a taky za skvělé nápady. Jsem ráda, že mám po svém boku právě je. Také chci poděkovat Daveu Barrettovi, hlavnímu editorovi, za jeho trpělivost, a také skvělé copyeditorce Anne Heauslerové za její práci na tomto románu.

Děkuji své agentce Susanně Einsteinové za její podporu a skvělé rady. Také jsem ráda, že mám ve svém týmu Stephena Moorea, Kim Stentonovou a Sandy Hodgmanovou.

Richi Deasi, máš pro tuto sérii cit. Děkuji ti. A děkuji i KB, April a Katie za jejich návrhy. Karen Frangipaneové a Ksenii Winickiové děkuji za to, že pomohly Monumentu 14 zůstat ve hře.

Série za svůj úspěch dluží Angusu Killickovi, Elizabeth Fithianové, Allison Verostové, Kate Liedové, Kathryn Littleové a ostatním ze skvělého oddělení marketingu v Macmillan Children’s Group. Musím říct, že cestování s Allison, Kate, Elizabeth Masonovou a Courtney Griffinovou bylo neuvěřitelně zábavné. Těžko uvěřit, že to bylo legální. Bylo všechno, co se stalo, legální? Nejsem si úplně jistá. Ten matroš v Pensacole měl docela grády.

Ráda bych poděkovala skladateli Paulu Libmanovi za hudbu k písni „Get Up“ a „Leave Me Be,“ obojí si můžete poslechnout na emmylaybourne.com. Díky Avě Andersonové za skvělé vokály a Uri Djemalovi ze studia MadPan za nahrávku a za to, že se díky nim ty skladby tak skvěle vyvedly.

Týmu matky a syna, Kristin a Andrewovi Bairovým, děkuji za zpětnou vazbu, která s Nebem v plamenech učinila naprostá kouzla. Děkuji vám oběma. Velmi dlužná jsem Elizabeth Harrimanové za pomoc v části, v níž se Batiste shledal se svou matkou. A děkuji Ritě Arensové a Scottu Taylorovi za to, že byli tak skvělí betačtenáři.

Jen Pattapové a Jeanette a Anthonymu LoPintovi z kavárny Threefold – od chvíle, kdy jsem začala na této sérii pracovat, jste krmili mě, mé srdce i mou duši. Děkuji vám.

Mým rodičům jsem vděčná víc, než dokážu na tuto stránku vepsat. Totéž chci sdělit svému manželovi Gregovi a našim dvěma dětem, Elinor a Rexovi. Spisovatel by měl být schopen tyhle věci vyjádřit, ale já stále nedokážu uvěřit, jaké štěstí mám, že mám právě vás.

Komukoli, kdo tohle najde:

Mám pro vás matematickou úlohu.

Osm dětí, které nemohou strávit venku na vzduchu více než 30–40 vteřin, aniž by to mělo děsivé psychotické následky, se vydalo na cestu dlouhou 107 kilometrů po temné dálnici a v rozbitém školním autobusu, který přežil děsivé krupobití a projel skleněnými vchodovými dveřmi supermarketu Greenway. Děti budou s velkou pravděpodobností čelit různým překážkám, například lidem, z nichž se vlivem chemikálií stali vrahové rozzuření k nepříčetnosti, ale také lupičům, zátarasům a dalším nepředvídatelným komplikacím.

Spočítejte, jak velká je pravděpodobnost, že se dostanou živí na mezinárodní letiště v Denveru, kde, jak věří, budou zachráněni.

Já vím, chybí vám informace, které by vám s výpočtem pravděpodobnosti pomohly. Ale pokud něco o matice víte – i kdyby jen ty nejzákladnější principy výpočtů statistiky a pravděpodobnosti – pak víte určitě jednu věc: moc šancí nemáme.

Proto píšu tenhle dopis. Abyste, až ho najdete, věděli, kdo tu byl.

V autobusu jsou:

Niko Mills – náš vůdce. Je (nebo byl) ve třetím ročníku na střední škole Lewise Palmera. Taky je to skaut a má krevní skupinu A, což znamená, že pokud bude na venkovním vzduchu více než minutu, naskáčou mu puchýře a zemře.

Brayden Cutlass – třeťák. Skupina AB, takže bude trpět paranoidními představami, ale na tom zas tak nezáleží – je skoro v bezvědomí. To on je důvodem, no, jedním z důvodů, proč se snažíme dostat do Denveru. Do Greenwaye jsme pustili dva muže zvenčí a jeden z nich Braydena střelil do ramene. Nemocnice v Monumentu je zavřená, ale řekli nám, že všichni doktoři odjeli na letiště v Denveru, protože odtamtud probíhá evakuace.

Josie Millerová – druhačka. Také skupina AB. Jedna z nejhodnějších holek, co znám, ale na tom nezáleží, to jen kdyby si tohle někdo přečetl.

Sahalia Wennerová – je jí jen třináct, ale chová se, jako by už chodila na střední. Skupina B, stejně jako já. Nemáme žádné viditelné příznaky, ale chemikálie nám způsobí „reprodukční neschopnost“, takže nebudeme moct mít děti. Jásám.

Batiste Harrison – druháček. Skupina B jako Sahalia a já. Je to trochu pánbíčkář. Chodí do kostela, ale nevím, do kterého.

Odysseus Dominguez – prvňáček. Krevní skupina AB. Neumí moc dobře anglicky.

Max Skolnik – prvňáček. Skupina A. Má věčně rozcuchané vlasy a vypráví šílené historky. Teď byste ale stejně nemohli jeho vlasy vidět ani slyšet historky, protože je zahrabaný pod pěti vrstvami oblečení a na tváři má plynovou masku. Jako my všichni.

To jsme my, děcka z autobusu. Ale někteří se rozhodli zůstat v tom supermarketu. Jako můj pitomý šestnáctiletý bratr Dean Grieder.

Zůstal v Greenwayi, v supermarketu u staré dálnice na Denver v Monumentu v Coloradu. Kromě něj tam zůstali ještě:

Astrid Heymanová – čvrťačka. Skupina 0. Holka bratrových snů, která mimochodem ani není hezká a nemyslím si, že považuje mého bratra alespoň za kamaráda, a už vůbec ne za něco víc.

Chloe (nepamatuju si příjmení) – třetí třída. Skupina 0. Nesnesitelná holka.

Caroline McKinleyová – předškolačka a

Henry McKinley – předškolák. Jsou to dvojčata. Oba mají skupinu AB.

Pokud jste našli tento zápisník, prosím, prosím, zachraňte mého bratra a ostatní. Nejspíš pořád čekají v Greenwayi na pomoc.

Dean říká, že zůstal, protože on, Astrid a Chloe mají skupinu 0, a kdyby byli vystaveni chemikáliím, proměnili by se v krvežíznivá monstra, ale my je chtěli svázat a nadopovat sedativy. Byli by v pohodě.

Tak. Teď už víte, jak špatně se můj bratr rozhodl. Ale jestli jste tohle našli ve vraku našeho autobusu a chystáte se bráchu zachránit, pak se nejspíš vážně rozhodl správně.

Taky chci zmínit Jakea Simonsena, čtvrťáka s krevní skupinou B. I když nás opustil ještě předtím, než jsme se vydali na cestu za záchrannou, zaslouží si, abych o něm napsal, protože je jedním z původní čtrnáctky z Monumentu.

To je pro teď všechno.

Alex Grieder – 13 let. Skupina B.

28. září 2024

DEN 12

1. KAPITOLA

DEAN

BYLA TO NÁDHERNÁ CHVÍLE. ASTRID OBJÍMALA MALOU CAROLINE a Henryho. Luna štěkala a olizovala tváře každému, komu se připletla do cesty.

Všichni jsme ale měli pět vrstev oblečení, které nás chránilo před účinky chemikálií. A já měl plynovou masku. Chloe ležela stranou na nafukovací matraci, s maskou a vrstvami oblečení, nadopovaná sedativy. Ale pro nás v Greenwayi to byla hezká chvíle.

Díval jsem se, jak Astrid líbá na špinavé, urousané, pihovaté tváře malé děti, a cítil jsem naději a radost. Nejspíš to, že Astrid projevovala city vůči dětem, mi dodalo naději, že jednou něco pocítí i ke mně. Měl jsem pocit, že mi srdce každou chvíli vybuchne.

A pak se Astrid zhluboka nadechla.

Viděl jsem, jak se jí zachvěl nos. Nadechla se zhluboka a já věděl, že brzy vybuchne.

„Proč jste tu zůstali?“ zasténala. „Vy blbá, PITOMÁ DĚCKA. PROČ JSTE TU ZŮSTALI?“

Přitiskla si dvojčata k hrudi, každou rukou svírala jednu zrzavou hlavičku.

Musel jsem na ni skočit a srazit k zemi.

Toliko k hezkým chvilkám v Greenwayi.

Caroline a Henry plakali a já se snažil držet Astrid na zemi.

„Přineste jí masku!“ křičel jsem.

Astrid se vzpírala, rvala se se mnou.

Luna si mohla vyštěkat mozek z hlavy.

„Caroline,“ zařval jsem, ale maska můj hlas ztlumila. „Najdi její masku! Přines ji sem!“

Když Astrid viděla, jak dvojčata vyskakují z autobusu, masku odhodila, aby je mohla obejmout a políbit.

Caroline přinesla masku, Astrid kopala a vzpírala se. Stálo mě veškeré síly, abych ji udržel.

„Přestaň se se mnou prát!“ řval jsem na ni. „Budeš v pohodě. Jen ses nadechla těch chemikálií. Dýchej.“

„Pevněji,“ přikázal Henry Caroline a ta přikývla. Ještě silněji jí přitiskli masku k tváři.

Astrid se podívala na ně, pak na mě. Zuřivost z jejích očí pomalu mizela, až je nakonec zavřela a celá pode mnou ochabla.

Dál jsem ji držel, dokud nezaskřehotala: „Jsem v pořádku.“

Zvedl jsem se na kolena, pak na nohy.

Astrid zvedla ruku a položila ji na masku. Něžně odstrčila dvojčata a posadila se.

Caroline ji poplácala po zádech.

„To je dobrý, víme, že jsi to nebyla ty.“

„Jo,“ souhlasil s ní Henry. „To byla nestvůrná Astrid, ne skutečná Astrid.“

„Pojďte,“ pobídl jsem se. „Musíme opravit bránu! A hned!“

Aby mohli Alex, Niko, Josie a ostatní vyjet autobusem, museli jsme otevřít hlavní vchod. Všechny přikrývky, plast a překližky, které jsme použili k zabednění brány, teď ležely na jedné obrovské hromadě.

Nejdřív musíme zabednit vchod a poté vymyslet, jak vyčistit vzduch. Mohl by teď být celý obchod zamořený? Neměl jsem tušení.

Popadl jsem přikrývky a plastové závěsy, které visely z brány, a zavěsil jsem je na místo. „Podejte mi sponkovačku!“ křikl jsem na dvojčata.

Sponkovačky pořád ležely na zemi kus od brány už od chvíle, kdy jsme bránu poprvé zapečetili. Teď jsem byl rád, že jsme byli líní je uklidit a nástroje zůstaly při ruce. Nebo je tam možná Niko nechal schválně. Co se pořádku týče, je pečlivý.

Věšel jsem přikrývky a závěsy na místo. Astrid se konečně zvedla a přitáhla ke mně první překližkovou desku.

Chtěl jsem ji připevnit na místo, ale po vystřelení třech sponek se ze sponkovačky ozval dutý zvuk. Došly mi sponky.

„Sakra,“ zanadával jsem.

Ani v krabičce už žádné sponky nezbývaly.

„Hned jsem zpátky!“ křikl jsem.

V těch pitomých plynových maskách jste museli křičet, aby vás ostatní slyšeli.

Nechtěl jsem ani pomyslet na to, jak se Niko, Josie a Alex snaží v autobusu komunikovat.

Neměli nikdy odjet. Kdykoli jsem pomyslel na to, že jsou pryč, znovu jsem se rozzlobil.

Teď jsem ale nepotřeboval být rozzlobený. Potřeboval jsem uvažovat chytře. Musíme obchod co nejdřív utěsnit.

Zamířil jsem do potřeb pro kutily.

Obešel jsem Chloe ležící na nafukovací matraci. Pořád na sobě měla masku a vrstvy oblečení a byla mimo. Ten prášek na spaní, který jí dal Niko, byl silný.

Až se probudí a zjistí, že Niko a ostatní odjeli bez ní, bude nepříčetná.

Už byla v limbu, když jsme Astrid a já řekli ostatním, že zůstáváme. Kvůli naší krevní skupině bylo pro nás nebezpečné vyjít ven.

A ani s ní Niko neprobral, že ji tu nechá.

Ale máme pravdu, ujistil jsem sám sebe. Venku to pro nás bylo příliš nebezpečné. Astrid se jen krátce nadechla vzduchu a zešílela. Venku, uprostřed zamořeného vzduchu, na sto kilometrů dlouhé cestě do Denveru? Všechny v tom autobusu bychom povraždili.

Tím jsem si byl jistý. Rozhodli jsme se správně.

A v Greenwayi jsme měli zásoby na týdny i měsíce. Dost dlouho na to, aby se ostatní dostali na letiště v Denveru a zorganizovali záchrannou akci. Nebo dost dlouho na to, aby se chemikálie ve vzduchu rozplynuly – slyšeli jsme, že by to mělo trvat jen tři až šest měsíců…

Když jsem se vracel s nabitou sponkovačkou, všiml jsem si, že se Caroline s Henrym uvelebili na nafukovací matraci vedle Chloe. Luna se stočila do klubíčka vedle nich.

Vypadali jako tři malí vetřelci a jejich mazlíček na člunu uprostřed moře.

A pak se ozval úder na bránu.

Astrid nadskočila a podívala se na mě.

Někdo znovu zabouchal.

„Hej!“ uslyšeli jsme hlas.

„Haló?“ vykřikla Astrid.

„Já to věděl! Věděl jsem, že vidím světlo. Hele, Jeffe, měl jsem pravdu. Někdo tam je!“

„Kdo jste?“ křikl jsem.

„Jmenuju se Scott Fisher. Otevřete bránu a pusťte nás dovnitř!“

„Je mi líto,“ zalhal jsem, „ale nemůžeme tu bránu otevřít.“

„Ale můžete. Právě jste to udělali. Ještě před minutou byla otevřená. Viděli jsme světlo! No tak!“

„Jo, pusťte nás dovnitř!“ ozval se další hlas. Nejspíš Jeff.

„Chlape, musíte nás pustit dovnitř. Tady venku je to strašný!“

To je mi jasný.

„Jo, já vím,“ odpověděl jsem. „Ale nemůžeme vás sem pustit!“

„Krucinál, proč ne?“ řval.

Po boku mi stanula Astrid.

„Protože už jsme sem pustili dva dospělé a jeden z nich zneužil jednu naši holku a pokusil se zastřelit našeho vůdce!“ zakřičela přes masku.

„No, my takoví nejsme. My jsme opravdu hodní.“

„Je mi líto,“ odpověděla Astrid. Přitiskla překližku k bráně a pokývla mi, abych ji přibil.

„No tak!“ křičel ten venku. „Máme hlad a žízeň. Lidi tady umírají. Pusťte nás dovnitř.“

„Je mi líto,“ zopakoval jsem.

Střelil jsem sponku do desky.

Scott s Jeffem bušili na bránu a nadávali, ale když jsme přibili ostatní desky, už jsme je skoro neslyšeli.

Prohlédl jsem si zeď a v duchu jsem si poznamenal, že až vyčistíme vzduch, musíme přidělat další vrstvy plastu. Astrid mě zatahala za rukáv.

„Máme tu zásoby. Co kdybychom jim ze střechy spustili jídlo a pití?“

„Cože?“ Neslyšel jsem ji.

„Dáme jim jídlo a vodu!“ zakřičela.

„Proč?“ nechápal jsem.

Pokrčila rameny.

„Máme toho spoustu a oni nic. Měli bychom jim pomoct.“

Ale ne, nechtěl jsem jít na střechu. Vážně ne.

Byl jsem unavený a chtěl jsem tu hlavně pročistit vzduch.

Ale Astrid přede mnou jen dál stála, jako by měla vážně skvělý nápad. Jako by bylo přece jasný, že bychom to měli udělat.

„Nejdřív chci vyčistit vzduch,“ protestoval jsem.

„To zvládneme s dětmi,“ křikla do masky. „Ty bys měl sebrat nějaké jídlo, dokud tam ti chlapi jsou.“

„Ale…“

Nedokázal jsem myslet jasně, abych jí řekl, proč to není dobrý nápad. Možná si myslela, že jsem líný nebo že mám strach na tu střechu jít nebo něco.

„Dobře,“ povzdechl jsem si. „Udělám to.“

Otočila se na děti. Ani mi, já nevím, ani nepoděkovala.

„Caroline, Henry,“ křikla. „Vezměte vozík a pojďte se mnou.“

„Počkejte!“ ozval jsem se. „Nejdřív musíme zapnout ventilaci. Pak dám dohromady to jídlo.“

Astrid se na mě podívala a povzdechla si.

Je těžký vyčíst výraz tváře skrz plastové zornice plynové masky, ale v její tváři jsem jasně vyčetl něco jako:

Ach jo, ten hlupák má pocit, že ho komanduju, proto trvá na malých, nepodstatných detailech. Ale nejspíš se potřebuje cítit jako vítěz, snad aby uspokojil svou pýchu, tak s ním tedy budu souhlasit.

Řekla jen: „Dobrá, ale pospěšme si.“

V Greenwayi jsme měli osm různých druhů čističů vzduchu, od čtyř do šesti kusů od každého. S Astrid jsme nastavili ty větší z nich, Caroline s Henrym měli za úkol rozmístit po obchodě ty menší.

Použili jsme spoustu prodlužovaček, protože většina zásuvek byla na zdech.

Zamířil jsem do Pizza Shacku. Když nám došlo, že tu nějakou dobu zůstaneme, přemístili jsme všechno jídlo do obrovských chladniček.

Vzal jsem plechovky tuňáka a bochník starého chleba, tyčinky s vlákninou, které nikdo z nás nejedl, a několik odporných nanuků, jichž se žádné dítě nechtělo ani dotknout. A pár láhví levné limonády.

Hodil jsem věci do prázdného plastového pytle, který se tu jen tak povaloval, a odnesl jsem balík do skladiště.

Byli jsme v obchodě sami ani ne dvě hodiny a ona už mě komandovala, jako bych byl malý kluk. To nevypadá dobře.

Chytil jsem pytel oběma rukama, zády jsem si otevřel dveře do skladiště a vešel dovnitř.

Otočil jsem se a pytel okamžitě upustil.

Hlavu jsem měl plnou Astrid, až jsem úplně zapomněl na těla.

Všude tu byla krev. Robbieho tělo leželo napůl na nafukovací matraci. Z ní už vzduch skoro vymizel, takže zkrvavená mrtvola ležela na vyfouknutém plastu. Deka, kterou jsme ho zakryli, byla na několika místech prosáklá krví.

Hned za ním ležel pan Appleton, který umřel ve spánku. Rozhodně zemřel pokojnějším způsobem. A jako na důkaz těch slov byla jeho matrace stále nafouknutá.

Muži zvenčí, kteří přišli a rozdělili naši partu, nám teď leželi ve skladišti mrtví.

Neměl jsem čas nad Robbiem a jeho zradou přemýšlet.

S panem Appletonem přišli k obchodu a my je pustili dovnitř. Ale když přišel čas, aby odešli, Robbiemu se nechtělo. Pan Appleton onemocněl a ještě téže noci jsme našli Robbieho se Sahalií.

V následné mele byl Brayden postřelen a Robbie zabit.

Pan Appleton zemřel ještě tu noc. Na tom jsme nejspíš nemohli nic změnit.

Ale Robbie…

Jak jsem se na jeho tělo podíval, znovu jsem se naštval. Pokud jsem to dobře pochopil, snažil se Sahalii přesvědčit, aby se s ním vyspala. Ať už silou, nebo slovy, to nevím. Ale ukázal se v pravém světle a pohled to byl odporný. Asi tak padesátiletej chlap a třináctiletá holka? Odporný. Mysleli jsme si, že je to takový ten typ milujícího táty od rodiny, ale ukázalo se, že je to zvrhlík.

A kdyby to Robbie nezkusil na Sahalii, Brayden by nebyl zraněný. Nika, Alexe ani ostatní by vůbec nenapadlo odjet do Denveru.

Bylo mi smutno.

Robbie a pan Appleton byli jen dva další mrtví v sérii všech těch katastrof.

Nejmenší děti o celé záležitosti nic nevěděly a já chtěl, aby to tak zůstalo.

V hlavě jsem si na seznam úkolů připsal „schovat těla“.

A udělám to hned, jak hodím jídlo těm pitomcům venku.

Poklop na střechu bylo snadné odemknout. Niko ho zakryl plastem a připevnil páskou, takže to stačilo jen strhnout a závěs visel po straně. V zámku byl klíč.

Pytel jsem položil před sebe na schod, zatlačil na poklop a otevřel.

Když jsem byl na střeše naposled, to jsme ještě o chemikáliích nevěděli. Jen jsme sledovali, jak z padesát kilometrů vzdáleného NORADu stoupá černý mrak.

Když jsem tu byl naposledy, pokusil jsem se zabít vlastního bráchu.

Teď všude vládla tma. Vzduch jako by absorboval světlo vycházející poklopem z obchodu. Nebe nade mnou bylo inkoustově černé. Nebyly vidět žádné hvězdy. Žádné mraky. Jen černočerná tma.

Zanadával jsem, že jsem si nevzal baterku.

Ale vracet jsem se pro ni nechtěl, takže jsem pytel položil na střechu, ulehl na břicho a tlačil pytel před sebou.

Nechtěl jsem v té tmě přepadnout přes okraj.

Po chvíli plazení narazil pytel na okraj střechy. Zvedl jsem ho, přehodil přes něj a slyšel, jak těžce dopadl na zem.

„Hej!“ slyšel jsem, jak Scott Fisher křičí.

„Nemáte zač!“ zařval jsem.

Náš dar brzy najdou. A v té době už budu vevnitř.

Měli štěstí, že má Astrid tak milou povahu a já se nechám snadno přemluvit.

Plazil jsem se zpátky ke světlu vycházejícímu z poklopu. Nemohl jsem se dočkat, až si sundám tu zatracenou masku.

Kombinace masky a brýlí mě přiváděla k šílenství. Maska byla dost velká, aby se pod ní moje brýle vešly, ale taky mi je svou tíhou zařezávala do kořene nosu. Nos jsem měl pořád napuchlý z toho, jak mě Jake zmlátil, takže to bolelo. A hodně.

Chtěl jsem si taky sundat všechno to oblečení. Začalo se mi v podpaží a pod koleny řasit.

Znovu jsem si připomněl, že nesmím myslet na Alexe a Nika a ostatní.

Musí v maskách a v několika vrstvách oblečení, v jen napůl opraveném školním autobusu zvládnout ujet sto kilometrů nebezpečnou divočinou.

Zvedl jsem se na nohy a pomalu jsem kráčel tmou k průlezu. Ve světě zahaleném tmou se to světlo zdálo neuvěřitelně jasné, to vám povím.

Ale šel jsem pomalu, protože střecha byla hrbolatá a na několika místech probořená náporem krupobití, kvůli kterému jsme skončili v Greenwayi snad před milionem let.

Přemýšlel jsem nad tím krupobitím a nad tím, jaké štěstí jsme měli, že řidička autobusu s dětmi ze základky paní Woolyová nejenže dostala do obchodu, do bezpečí před kroupami, malé děti, ale také se vrátila, aby zachránila nás, středoškoláky. Vzpomínal jsem na ni a přemýšlel, co se s ní nakonec stalo. Dostala se do bezpečí? Myslela na to, že se pro nás vrátí, jak slíbila, nebo se rozhodla zachránit se sama?

Myslel jsem na paní Woolyovou ještě ve chvíli, kdy světlo vycházející z průlezu zhaslo.

Byl jsem sám, na střeše, v temnotě.

Table of Contents

copyright

titul

Plánek

Věnování

Poděkování

Dopis

DEN 12

1. KAPITOLA

DEAN

98 km

DEN 12

85–67 km

DEN 12

67–43 km

DEN 13

41 km

DEN 13

41 km

DEN 13

41–35 km

DEN 14

35–27 km

DEN 14

27 km

DEN 14

27 km

27–16 km

DEN 15

16–0 km

DEN 15

0 km

DEN 15

0 km

DEN 15

110 km

DEN 15

DEN 31