Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Bertrice Small: Francesca

Vydání první

Copyright © Bertrice Small, 2013

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with NAL Signet,

a member of Penguin Group (USA) Inc.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2013 jako svou 1820. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Francesca

vydaného nakladatelstvím New American Library,

a division of Penguin Group (USA) Inc. v roce 2013

Český překlad © 2013 Jana Pacnerová

Přebal a vazba © 2013 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2013 © Jon Paul

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: , s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-810-1

BARONET

Praha 2013

Bertrice Small

FRANCESCA

Druhá část cyklu

DCERY OBCHODNÍKA S HEDVÁBÍM

Muži, který ve mě první uvěřil,

který ve mě věřil vždycky

a který mě vždycky podporoval,

mému zesnulému manželovi Georgeovi,

mému hrdinovi, mé lásce.

6. března 1923–5. července 2012

Zatím na shledanou, Toodle.

Odpočívej v pokoji.

Prolog

„Vybereš si manželku a do roka se oženíš,“ řekl Titus Cesare, vévoda z Terrena Boscosa, svému synovi a dědici. Byl to vysoký, důstojný muž s bohatou kšticí sněhobílých vlasů a přívětivýma hnědýma očima, jimiž teď hleděl zpříma na svého jedináčka.

„Na ženění jsem moc mladý,“ odpověděl jeho potomek ležérně, natažený v křesle vyloženém gobelínem u krbu v otcově knihovně. Byl nejméně o pět centimetrů vyšší než jeho otec a měl sytě tmavě kaštanové vlasy a zelené oči po své zesnulé matce. Ty oči měly o maličko tmavší odstín než smaragd, spíš se barvou podobaly lesní tůni – tmavé, ale přesto naplněné zlatavým světlem.

„Musím ti připomínat, drzý kluku, že jsme oba právě oslavili narozeniny?“

Byla to rarita, že otec i syn se narodili ve stejný květnový den. Vévodkyně Antonia vždy považovala za svůj největší úspěch, že porodila manželovi jediné dítě v den, kdy oslavil čtyřicet let pobytu na tomto světě. Jí bylo dvacet let a byla jeho druhou chotí.

Vévoda Titus ji zbožňoval nejen pro vzácný dar, jímž ho obdařila, ale i pro její láskyplnou a sladkou povahu. Jeho první manželku Elisabettu vytrhli z kláštera, kde byla vychována a kde vážně uvažovala o složení řeholního slibu. Usilovně se snažila být mu dobrou chotí, ale byla neduživá a zemřela v osmnácti letech věku, po pouhých čtyřech letech manželství. Vévoda Titus se podruhé oženil teprve až v osmatřiceti letech se svou milovanou Antonií, jež mu za necelé dva roky porodila syna Raffaela.

Antonia byla jejich synovi báječnou a pečlivou matkou. Bylo mu patnáct, když zemřela, a dobře si ji pamatoval. Vypěstovala mezi otcem a synem pevné pouto. Když nečekaně zemřela na úplavici, měli jeden druhého, byli si oporou a společně truchlili nad svou ztrátou. Když nyní vévoda pozoroval svého syna, uvažoval o tom, jak by asi tuhle situaci zvládala Antonia.

„Je ti devětadvacet,“ řekl nakonec. „Mně je šedesát devět. Chci tě vidět šťastně ženatého, než zemřu. Chci vidět svá vnoučata. Považují mě za velmi starého.“

„Jsi starý podvodník,“ odtušil syn se smíchem.

„Jak mohu odejít do hrobu a nevyřídit tvé milé matce, že jsi šťastný?“ zeptal se vévoda.

„Churavíš, papá?“ opáčil mladší muž úzkostlivě.

„Ne, ale nezapomínej, že tvoje matka se těšila tomu nejlepšímu zdraví, než ji zasáhla úplavice a odešla tak náhle na onen svět,“ připomněl synovi vévoda. Viděl, že jeho slova syna zaskočila.

„Už sis připravil plán, jak dosáhnout svého,“ řekl Raffaelo tiše. Pak se na otce usmál. „Mluv. Kdy přijede moje nevěsta? A kdo to je, papá?“

„Abych řekl pravdu, poslal jsem pro tři mladé ženy, které přijedou, aby sis mohl při volbě manželky trochu vybírat,“ překvapil syna vévoda. „Vím zatraceně dobře, že kdybych měl čekat, až se sám vydáš na námluvy, jen sám Bůh ví, jestli bys někdy našel pannu, která by ti vyhovovala. V den svých sedmdesátých narozenin odejdu na odpočinek a předám vévodský úřad tobě a tvé nevěstě, Raffaelo. Jsi víc než schopný vládnout v Terrenu Boscosu. Sedáváš po mém boku při řešení všech vládních záležitostí už od svých deseti let. Myslím, že nic víc už se ode mě naučit nemůžeš. Je nejvyšší čas, abys začal o všem rozhodovat sám.“

Raffaelo Cesare užasl. „Tři ženy? Tys poslal pro tři ženy, papá? Co se tedy stane s těmi, které prohrají, a jak se jejich rozhněvané rodiny postaví k tomu, že dvě odmítnu? A kdo jsou ty tři nepřekonatelné panny, které považuješ za vhodné k tomu, aby se provdaly za tvého milovaného syna?“ Pak se zasmál, neboť situace mu připadala absurdní.

„Pečlivě jsem pátral a stejně pečlivě vybíral,“ odpověděl synovi vévoda Titus. „Ty panny jsou Aceline Marie du Barry, dcera hraběte du Barryho. Rod je to prastarý a hrabě je bohatý. Ta druhá dívka je Louisa Maria di Genoa, nemanželská dcera vévody janovského. Otec ji obzvlášť miluje a dává jí obrovské věno. Třetí panna je Francesca Allegra Liliana Maria Pietro d’Angelo, dcera velmi významného florentského obchodníka s hedvábím, který se těší veliké přízni Lorenza di Medici. Věno, které nabízí její otec, je ještě větší, než jaké dává janovský vévoda své dceři.“

„Velké věno obvykle znamená šerednou tvář nebo nějaké fyzické postižení,“ poznamenal Raffaelo suše.

„Ne, poslal jsem vlastního agenta, aby sledoval tyto tři uchazečky o tvou ruku. Neprozradil se rodinám, ale na krátkou dobu si opatřil zaměstnání v každé z jejich domácností, aby mohl pozorovat ty dívky ve vlastním prostředí. Tvrdí, že div neoslepl krásou, kterou pozoroval. Tvářičky mají bez vady a u žádné z trojice nepozoroval žádné tělesné postižení.“

„Tak kdypak ty výlupky ctnosti – neboť předpokládám, že jde o ctnostné panny – dorazí, papá?“ uculil se Raffaelo.

Vévoda se na syna usmál. „Příští měsíc,“ odpověděl. „Očekávám, že do června příštího roku si jednu nevěstu vybereš a oženíš se. Jestli si pospíšíš, snad i zaseješ sémě do jejího lůna a já se budu moci těšit na vnuka nebo vnučku.“

„Máš náramně naspěch, papá,“ odtušil Raffaelo.

„Žádám-li po svém devětadvacetiletém synovi, aby se usadil a zplodil dědice, nepřipadá mi to zrovna jako nesplnitelný úkol. Máš před sebou léto a tři krásné dívky k namlouvání. Jsem si jistý, že Valiant a ti ostatní mladí nezdarové, s nimiž se stýkáš, ti určitě s radostí pomohou, Raffaelo,“ prohlásil vévoda. „Á, kdybych tak byl zase mladý a měl svou Antonii!“ Jeho hezká tvář nakrátko posmutněla.

Když spatřil jeho výraz, syn odpověděl: „Děkuji ti za všechno, cos v té věci vykonal. Prověřím ty tři panny, jak se patří, a doufejme, že najdu jednu vhodnou, s níž dokážu žít. Slibuju ti, že splním svou povinnost, jak by si určitě přála i matka.“

Vévoda Titus se usmál a pozvedl sklenku s vínem, která stála na stole vedle něj. „Na mou Antonii,“ řekl.

„Na maminku,“ souhlasil Raffaelo Cesare a rovněž pozvedl sklenici. „Na maminku!“

Kapitola 1

„Je moc tlustý, madre. Neprovdám se za nastrojené čuně,“ řekla Francesca Pietro d’Angelo podrážděně své úzkostlivé mtce.

„Je to Orsini!“ zvolala matka. „To je jedna z nejbohatších a nejváženějších rodin v Římě. Jsou potomky císařů.“

„Stejně vypadá jako pašík, a ani kdyby byl císař, stejně bych ho nechtěla,“ prohlásila Francesca. „Kromě toho pochází z nižší větve rodiny. Pochybuju, že mají nějaké peníze. Přišel do Florencie získat bohatou manželku a zmnožit své jmění.“

Lorenzo di Medici, který naslouchal tomuto dialogu mezi matkou a dcerou, se usmál. „Má naprostou pravdu, signora,“ řekl a pak se obrátil k Francesce. „Pro takového buffone by tě byla škoda.“

„Nepovzbuzuj ji, signore, snažně tě prosím,“ žádala Oriana Pietro d’Angelo. „Máš vůbec představu, kolik skvělých mladých mužů už odmítla? Myslela jsem, když se vrátila domů od mého otce z Benátek a tak upřímně se kála nad svým nepěkným chováním, jak mohu dodat, že se snad začne chovat rozumně. Ale kdepak! Na každém mladíkovi, který se ucházel o její ruku, si našla něco špatného. Jeden chodí jako kachna! Jiný má obličej jako jedna z těch opic, co chová tvoje dcera, anebo nohy jako čáp či dech jako břehy řeky Arno při odlivu anebo vypadá jako ryba vytažená z vody, co lapá po dechu. Zeptala se Paula Torrelliho, kde schovává ocas, protože podle jejího tvrzení připomíná krysu!“

Lorenzo di Medici potlačil mocný smích, který se mu dral z hrdla. Pravda byla taková, že mladý Torrelli se trošičku podobal hlodavci, stejně jako jeho otec. Když se ovládl, řekl: „Pozval jsem vás dnes k audienci, signora, s určitým konkrétním záměrem. Už jsem o tom mluvil s tvým dobrým manželem. Vidím, jak se místní pánové vyhýbají vaší společnosti. Francesčina pověst dračice se začíná šířit a my nemůžeme dopustit, aby nejhezčí panna ve Florencii od časů krásné Bianky zůstala na ocet. Její chování by mohlo dokonce nepěkně ovlivnit vaše dvě mladší dcery.“

Oriana Pietro d’Angelo zbledla. O nejstarší dceři už se v jejich domě nemluvilo kvůli neslýchané smělosti, s níž uprchla s osmanským princem.

Lorenzo di Medici si všiml jejího soužení a okamžitě se omluvil za svou bezohlednost. Pak řekl: „Jdi domů, signora, a uvidíš, zda ti bude moje řešení vašeho problému vyhovovat. Tvůj manžel s ním byl docela spokojen.“

„Děkuji ti, signore,“ uklonila se mu Oriana. „Jsme ti vděčni za tvou starostlivost.“ Pak se otočila a zamířila k manželovi, který stál opodál a čekal na ni i na Francesku.

Francesca ji hned nenásledovala. Zvedla krásné zelené oči k Lorenzovi di Medici a koketně se na něj usmála. „Copak jsi udělal, signore? Pošleš mě do nějakého kláštera daleko od Florencie?“ Položila mu ruku na hedvábný rukáv.

Zasmál se. „Nepokoušej se na mě uplatňovat svá kouzla, Francesko,“ varoval ji. „Kdybys nebyla panna, patrně už bych tě učinil svou milenkou. Ale stejně jako tvoji rodiče i já si přeji tvé štěstí, musíš se provdat, máš-li být spokojená. Teď jdi za svou madre, inamorata.“

Francesca roztomile našpulila rty, ale když pak viděla, že se s ním nedá pohnout, odešla. Prošla přeplněnou audienční komnatou až k rodičům. Trojice společně opustila palác Medicejských v rodinných nosítkách a zamířila k domovu. Cestou rušnými podvečerními ulicemi se Francesca zeptala rodičů: „Copak má se mnou signore di Medici v úmyslu?“

„O tom si promluvíme až doma,“ oznámil dceři rázně Giovanni Pietro d’Angelo, „a dříve ne.“

„Rozhodujete tady o mém životě,“ prohlásila Francesca ostře. „Copak do toho vůbec nemám co mluvit?“

„Madre di Dios!“ zvolala Oriana. „Buď zticha! Tatínek řekl, že to probereme, až budeme doma, a dříve ne. Aspoň jednou, ty nemožné dítě, poslechni. Vychovala jsem tě k poslušnosti, ale ty jako bys hodila všechny dobré způsoby za hlavu od té doby, co ses vrátila z dědečkova paláce v Benátkách. Rozmazlil tě a nechal tě zdivočet. Máme štěstí, že jsi nezpůsobila větší skandál, než že jsi tak nestoudně běhala za Enzem Zianim a dala záminku k řečem, že tvoje ctnost není docela taková, jak by měla být. Zesměšnila jsi mou rodinu, Venierovy, a to jsme bývali po staletí přední benátská rodina, mezi našimi předky byl dokonce i dóže.“

„Já vím, madre, já vím,“ odtušila Francesca unaveně. „Dědeček mi věčně věků vtloukal do hlavy dějiny vašeho rodu.“

Oriana se na dceru zamračila a Francesca konečně zmlkla.

Na rtech Giovanniho Pietro d’Angelo vytanul mírný úsměv. Jeho manželka a dcery se k sobě dobře hodily. Jejich oplakávaná nejstarší Bianca sice bývala tvrdohlavá a velmi odhodlaná jít za svým srdcem, i když to znamenalo ztrátu rodiny, Francesca se ovšem podobala své ohnivé matce ještě víc. Jakmile Bianca dosáhla svého cíle, usadila se a projevovala milou a přívětivou povahu. Francesca však sváděla své bitvy s ohromnou vášní, odmítala se i v nejmenším podrobit. Bude zapotřebí velmi silného muže, aby ji ovládl. Znovu se v duchu usmál. Lorenzo di Medici přišel s výtečným řešením problému s touhle nezvladatelnou dcerou. Teď ji o tom musí ještě přesvědčit, a to vůbec nebude snadné. Protože byl tichý a klidný, mnozí se domnívali, že mu vládnou jeho ženy. Nic ovšem nemohlo být vzdálenější pravdě. Giovanni Pietro d’Angelo sice mluvil tiše a jemně, ale byl to tvrdý, byť spravedlivý muž, pokud šlo o to, aby dosáhl svého. Nikdo z těch, kteří kdy obchodovali s váženým předsedou cechu obchodníků s hedvábím, by nemohl tvrdit nic jiného.

Konečně nosítka dorazila k jejich paláci na Piazza Santa Anna. Cestující vystoupili a vešli do velikých okovaných dvojitých dveří z dubového dřeva. Obchodník s hedvábím kráčel jako první a zavedl svou manželku i dceru do knihovny. V krbu hořel nevelký oheň zahánějící chlad předjarního odpoledne. Sluha přinesl občerstvení, a když opustil komnatu, promluvil Giovanni.

„Na severozápad od milánského vévodství leží jedno další velké vévodství. Jmenuje se Terreno Boscoso. Je to prastará država, kde vládne vážená a bohatá rodina s dobrou pověstí.“

Francesca znuděně zívla. Když to viděla, Oriana se zamračila, natáhla ruku a štípla dceru, aby dávala pozor. Francesca nadskočila, vykvikla a zaškaredila se na Orianu.

Ačkoliv mu neuniklo, co se děje mezi matkou a dcerou, Giovanni to nedal nijak najevo a pokračoval jakoby nic. „Vévoda Titus má jediné dítě, syna, který se mu narodil v pozdním věku. Přeje si zakrátko odejít na odpočinek, ale nejprve musí syna oženit. Za tím účelem požádal, aby byly do Terrena Boscosa svolány tři panny, které bude jeho syn moci poznat a z nichž si vybere nevěstu. Protože stejně jako mnohé jiné hlavy států obchoduje s bankou Medicejských, napsal osobně Lorenzovi a zeptal se, zda by Florencie nemohla nabídnout uchazečku o synovu ruku. Lorenzo je přesvědčen, že Francesca je ideální volba. Je si jistý, že Francesku vyberou.“ Giovanni pohlédl na svou dceru.

„Byla bys duchessa, má dcero,“ řekl tiše, „ale zacházelo by se s tebou jako s královnou.“

„Duchessa!“ opakovala Oriana zadýchaně, oči vytřeštěné pýchou a vzrušením. „Taková pocta pro tebe, Francesko, pro naši rodinu, pro Florencii!“

„Ne!“ řekla Francesca.

„Ne?“ zajíkla se její matka nevěřícně. „Ne? Ty se opovažuješ říci ne takové velkolepé nabídce? Ty nemáš srdce, nevděčné děvče. Nemáš srdce!“

„Nedám se poslat na nějaké neznámé místo a zapsat se do soutěže o ruku cizího muže,“ vysvětlovala Francesca. „Muž, který si mě chce vzít, se mi musí jaksepatří dvořit, madre. Děsí mě, že vůbec o něčem takovém uvažuješ.“

Krásná tvář Oriany Pietro d’Angelo nabyla velmi nepěkného odstínu mezi karmínovou a fialovou. „Odmítni a pošleme tě do kláštera s klauzurou, tak daleko od Florencie, jak jen to půjde,“ odpověděla hněvivě. „Tam ti oholí ty tvoje nádherné vlasy. Budeš se živit tvrdým chlebem a vodou a dvakrát denně budeš bita, dokud se zase nenaučíš poslušnosti. Tam zůstaneš uvězněná až do konce svých dní, ty ničemné dítě! A nehledej pomoc u otce. Víš, že ve všech záležitostech, které souvisejí s domácností a našimi dětmi, mám hlavní slovo já, Francesko, ne on.“

Poté, co ponechal svou choť ventilovat hněv, promluvil nyní opět pán domu. „Francesko, cara, musíš se vdát. Právě jsi oslavila patnácté narozeniny.“ Přívětivě se na ni usmál. „Pamatuju si docela dobře den, kdy ses narodila. Byl to nádherný den počátkem dubna. Obloha byla modrá a bez mráčku. Slunce zářilo a hřálo. Našel jsem několik dní předtím velké poupě na jedné růži, uřízl jsem je a odnesl do knihovny, aby urychleně rozkvetlo. Toho dne se rozevřelo a já je donesl tvé matce poté, co tě ve zdraví porodila. Otec Bonamico říkal, že to bylo boží znamení.“

Orianina tvář zněžněla, když jí manžel osvěžil vzpomínku na onen den.

„Uvědomuji si,“ pokračoval Giovanni, „že ti Enzo Ziani způsobil ohromné zklamání, cara mia, ale v hloubi srdce věřím, že už víš, že se pro tebe nehodil. Bezvýznamný benátský šlechtic mezi mnoha bezvýznamnými benátskými šlechtici. Naše dcera může pochodit daleko lépe. Tohle je pro tebe zlatá příležitost. Jeď do Terrena Boscosa. Ukaž té vévodské rodině, jaké jsou florentské panny. Určitě si získáš srdce vévodova syna. Starý pán slíbil, že jakmile se syn ožení, on sám abdikuje v jeho prospěch. Budeš duchessa, Francesko!“

„Koňský trh to je, kam mě posíláte,“ odpověděla, ale její tón už byl uvážlivější a méně ostrý.

„Jak to myslíš, že tě posíláme na koňský trh?“ otázala se Oriana.

„Nevezou se snad do Terrena Boscosa tři svěží mladé klisničky, aby se zjistilo, která bude vyhovovat vévodovu hřebci?“ opáčila Francesca.

Giovanni Pietro d’Angelo vybuchl smíchem a smál se tak nahlas, až mu z očí kanuly slzy.

Jeho manželka se však tvářila zděšeně. „Francesko! Taková nepěkná myšlenka. Doufám, že takové věci nebudeš v Terrenu Boscosu říkat nahlas.“

Francesčinu krásnou tvář přejel vzpurný výraz. „Neřekla jsem, že někam pojedu,“ zamumlala.

Obchodník s hedvábím střelil po manželce přísným pohledem, němě ji varoval, aby už nic neříkala. Oriana sevřela rty a její manžel znovu promluvil. „Ovšemže pojedeš, cara. To neznamená, že tam musíš zůstat. Ale strávíš dobrodružné léto daleko od rodiny. Nebudeš muset jet do naší vily v Toskánsku, kde by ses nudila nebo by tě dennodenně dopalovali sourozenci.

Dostaneš nádhernou novou garderobu, takže ty druhé dvě dívky zastíní nejen tvoje přirozená krása, ale i oblečení. Pošlu tě s působivým průvodem zbrojnošů v livreji, knězem, dvěma služebnými a dvěma jeptiškami z matčina oblíbeného kláštera, které ti budou společnicemi. Budeš mít dva vlastní koně, které vybereme společně, a truhličku plnou šperků.

Je to veliká čest, co ti Lorenzo di Medici nabízí, Francesko. Budeš zastupovat naše město, Florencii. I ty určitě uznáváš, že se musíš vdát, a v patnácti letech budeš už brzy příliš stará, než aby po tobě někdo zatoužil.“ Zasmál se záblesku hněvu, který se kmitl její tváří. Pak si však Francesca nemohla pomoci, aby se lítostivě neusmála. „Nezapomínej, že jestli pro tebe tenhle mladík nebude vhodný, přivezu tě zase domů, ale jen Bůh ví, kde potom pro tebe seženeme manžela. Zastrašila jsi všechny vhodné muže z Florencie a na sto honů kolem, má dcero.“

„Mohu dostat hřebce, padre?“ zeptala se Francesca sladce.

„Snad dva valachy,“ opáčil. „Hřebec by budil strach a těžko by se zvládal.“

Přikývla.

„Nebyla by vhodnější krásná bílá klisnička?“ ozvala se Oriana, a už když to říkala, doufala, že její návrh nezpůsobí hádku.

„To je pěkná myšlenka, madre, ale já nejsem krotká a krotký by neměl být ani můj kůň,“ odpověděla Francesca smířlivým tónem.

„Upřednostňuješ někoho z kněžích?“ zeptal se jí otec.

„Bonamico je na takovou cestu moc starý,“ uvažovala dcera. „Otec Silvio je z nich nejmladší. Cestu snadno zvládne a je velmi zábavný.“ Obrátila se k matce. „Obstaráš ty dvě jeptišky z kláštera Santa Maria del Fiore, madre? Ctihodná matka určitě ví, která z jejích sester k tomu bude vhodná.“ Francesca se na matku usmála. „Doufejme, že nebudou moc nudné,“ dodala.

„Tak tedy pojedeš?“ zeptala se Oriana nervózně.

„Samozřejmě že pojedu, madre. Léto na vzdáleném, neznámém místě bude, doufejme, zábavné, a na podzim se mohu vrátit.“

„Pokud shledám toho mladíka nevhodným, cara,“ připomněl jí otec.

„Ovšemže je nevhodný, jestli jeho otec musí rozesílat žádost, aby mu našel manželku,“ rozesmála se Francesca. „Bude to vyčouhlý, vyjevený kluk a bude koktat. Bude to zábavné a nové šaty i šperky jsou pro mě dobrá pobídka. Je od tebe hezké, padre, že mi dopřeješ odpočinek od Florencie a od rodiny. Možná se nikdy nevdám,“ sdělila rodičům Francesca.

Madre di Dios, říkala si v duchu Oriana. Tohle moje dítě má velmi tvrdé srdce. Jak se to propána stalo? Musí se vdát nebo vstoupit do kláštera. Jiný život pro ctihodnou pannu z dobré rodiny neexistuje.

„Pokud ne, pak se možná stanu kurtizánou,“ dodala Francesca.

Oriana zbledla a zakymácela se v křesle.

„Netrap svou madre,“ domlouval dceři přísně Giovanni Pietro d’Angelo. „A věz, že takové myšlenky ti nesluší. Souhlasila jsi, že odjedeš do Terrena Boscosa. Beru tě za slovo. Zítra zajdu za Lorenzem di Medici a povím mu to. Potěší ho pocta, kterou tím přinášíš nám všem.“

Francesca už nic neříkala. Její zájem se upíral na všechny ty báječné věci, které jí otec slíbil, pokud stráví léto v tomto vévodství. Trvala na tom, aby nejprve vybrali koně. Chtěla si zvyknout na jejich krok i povahu, než se vydá na dlouhou cestu do Terrena Boscosa. Chtěla si nechat vyrobit sedla a postroje na míru.

Giovanni Pietro d’Angelo nejprve informoval o svých potřebách obchodníka s nejlepšími koňmi a dojednal soukromé předvádění zvířat pro svou dceru. Bylo nadmíru nezvyklé, aby se manželky nebo dcery bohatých či urozených pánů objevovaly na veřejnosti. O několik dní později zašli na kryté tržiště, kde se koně měli předvádět. Dorazili v nosítkách se záclonkami, vstoupili do předváděcí místnosti a tam je uvítal velmi výřečný obchodník.

„Je mi ctí, že sis vybral můj podnik,“ švitořil obchodník s koňmi.

„Lorenzo osobně mi tě doporučil,“ promluvil obchodník s hedvábím.

„Ano, ano, dodávám mnohé oře do jeho stájí, maestro Pietro d’Angelo,“ zněla odpověď. „Vybral jsem tedy několik koní, z nichž si tvoje velevážená dcera může vybírat.“ Otočil se a zavolal: „Přines sedátko pro mladou signoru,“ a sluha už přibíhal se židličkou pro Francesku.

Sedla si, oči cudně sklopené, neboť věděla, že se to od ní na veřejnosti očekává. Bude se chovat tak, jak ji to naučili.

Obchodník s koňmi luskl prsty a hned se započala přehlídka mladých mouřenínů, z nichž každý vedl jedno krásné zvíře. „Všechna ta stvoření jsou dobře vychovaná, signora,“ poznamenal, „a taky dobře vycvičená.“ Znovu luskl prsty a štolbové jeden za druhým přiváděli koně, s nimiž obešli kruh, aby si je mohla lépe prohlédnout. „V ceně je pro každého i vlastní štolba. Jsou to otroci, takže kromě stravy a ošacení nepředstavují žádné vedlejší výdaje.“

„Budeme potřebovat dva koně,“ řekl Giovanni Pietro d’Angelo. „Je nutné brát dva štolby?“

„Je to tak lepší, maestro, neboť každý kůň vyrůstal se svým podkoním, který zná všechny jeho slabůstky i povahu,“ vysvětloval obchodník s koňmi.

„Chápu, chápu,“ zabručel obchodník s hedvábím. Pak se obrátil k dceři. „Vidíš něco, co by se ti líbilo?“ zeptal se jí.

„Ten bílý s černou hřívou a ohonem je úchvatný,“ poznamenala.

„Máš bystré oko, signora.“

„A ten kaštanový hnědák s tmavě hnědou hřívou,“ pokračovala Francesca.

„Další výtečná volba,“ nadchl se obchodník s koňmi.

Francesca ho ignorovala, vstala a přistoupila k tiše stojícímu bílému valachovi. Něžně ho pohladila po nozdrách, nechala se od něj očichat. Pošeptala mu: „Budeš můj, krasavče?“

Kůň tiše zaržál a něžně dupl kopytem.

„Říká, že mu bude potěšením,“ pošeptal jí tlumeně malý černý štolba. „Prý ti bude dobře sloužit, signora.“

Francesca se usmála. „Ty s ním mluvíš?“ zeptala se.

„Ano, signora,“ zněla plachá odpověď.

„Vezmu si tohohle, padre,“ oznámila Francesca otci. Pak přistoupila k hnědákovi a pozdravila ho stejně jako prve bělouše. „A ty, můj hezký. Jsi také ochotný sdílet se mnou můj osud?“

Hnědák jí pohlédl přímo do očí a pak zvolna přikývl, aniž by uhnul pohledem.

Francesca radostně zatleskala. „Viděl jsi to, padre? Tohle chytré zvíře mi odpovědělo na otázku. Musím ho také mít!“ Obrátila se zpátky ke štolbovi držícímu hnědáka. „Jak se jmenuješ?“

„Říkají mi Ib, signora.“

Pohlédla na štolbu držícího bělouše.

„Já jsem Adon, signora,“ odpověděl.

„Musím mít oba koně i jejich štolby, padre. Moje zvířata musí být spokojená, a to nemohou být bez společníků, které dobře znají.“

Giovanni Pietro d’Angelo s úsměvem souhlasil. Už pěkně dlouho neviděl Francesku nad ničím tak nadšenou a šťastnou. Musí to tak zůstat, mají-li ji úspěšně vypravit do Terrena Boscosa. Její projev chamtivosti ho dokonce potěšil a náklady si klidně mohl dovolit, jak si říkal, když dojednával cenu s obchodníkem s koňmi, vyndával váček s penězi a platil. „Požádám tě, abys je nazítří poslal do mých stájí,“ řekl.

„Stane se, maestro, jak nařizuješ.“

Při zpáteční cestě do paláce Giovanni na dceru bručel: „Ty dva černé výstřelky, cos na mně vyloudila, budou potřebovat přiměřenou garderobu. Ručím za to, že nám je pošle v hadrech. Začínám s tebou mít veliké výdaje.“

„Ale mám takovou radost, padre,“ řekla s uličnickým úsměvem.

„Máš radost z nových šatů a všech tretek, jež si s sebou veze mladá dívka, která se možná za několik měsíců provdá,“ podotkl.

„Nebo se ti vrátí, padre. Tomu klukovi možná vůbec nebudu po chuti. Třeba se rozhodne, že některá z těch druhých dvou dívek je pro něj daleko vhodnější manželka,“ prohlásila Francesca. A já se postarám, aby to tak bylo, říkala si v duchu. Nemám v úmyslu zůstat v nějakém venkovském vévodství daleko od Florencie, i když mě rodina dopaluje.

Ostře na ni pohlédl, ale Francesčiny zelené oči byly cudně sklopené. Mohl si jen představovat, co se jí odehrává v hlavě. Bůh jim všem pomáhej, pokud se jim vrátí. Musí se pilněji modlit. Jako většina mužů se rozpomněl na modlitbu, jen když se ocitl v situaci, kterou nedokázal zvládnout osobně. Na mši však chodil častěji než většina mužů. Snad mu to Bůh přičte k dobru.

Francesca se chtěla podílet na výběru látek, jež budou použity na její novou garderobu. Oriana – zklamaná, ale řídící se manželovým příkladem – řekla, že zajede do kláštera Santa Maria del Fiore a vyžádá si tam dvě jeptišky, které budou sloužit jako Francesčiny gardedámy a společnice po dobu pobytu v Terrenu Boscosu. „Dvě jeptišky určitě mohou postrádat.“

„Ať ti ctihodná matka nepodstrčí dvě staré dámy,“ varovala matku Francesca. „Nebudu mít s nimi trpělivost, neboť si budou celou cestu stěžovat na své bolesti a neduhy. Je to pro takové stařeny příliš dlouhá výprava.“

Oriana musela uznat, že dcera má pravdu, ačkoliv původně doufala, že vyšle Francescu na cestu ve společnosti dvou přísných starších žen, které udrží dceřino chování v patřičných mezích. Nijak ji nepřekvapilo, když její sestřenice, ctihodná matka Baptista, souhlasila s Francesčiným návrhem.

„Je to příliš dlouhá doba mimo domov pro některou z mých stařenek. Víš vůbec, jak dlouho potrvá, než se mi mé sestry vrátí, Oriano?“

Oriana zavrtěla hlavou. „Francesca odjíždí koncem května. Potrvá dobře měsíc, než dorazí do Terrena Boscosa. Zůstane tam nejméně několik měsíců, dokud si dědic vévody Tita nevybere nevěstu z těch tří panen, pro které poslali. Lorenzo je přesvědčený, že se vévodův syn nemůže do mé dcery nezamilovat, ale jistotu rozhodně nemáme.“

„Ano,“ podotkla ctihodná matka Baptista, „zvlášť vzhledem k pověstné Francesčině vybíravosti, pokud jde o nápadníky. Prý řekla, že Torrelliův chlapec se podobá kryse. Je to tak?“

„Ano,“ přitakala Oriana, viditelně zdrcená. „Jsi dobře informovaná, sestřenko.“

Ctihodná matka Baptista se krátce, ostře zasmála. „Myslím, že by se mi to děvče docela zamlouvalo,“ poznamenala. „Škoda, že se necítí povolána k boží službě, ale vraťme se k vašemu problému. Uvažovala jsem o tvém požadavku od chvíle, kdy jsi mi napsala, Oriano. Myslím, že tu mám dvě mladé jeptišky, které by byly velmi vhodné společnice a gardedámy pro tvou dceru. Jedna už složila řeholní slib. Ta druhá ne. Neměla jsem pocit, že je zcela připravená. Tahle výprava do světa jí možná pomůže rozhodnout se, zda chce skutečně navždy spojit svůj život s naším.“ Vztáhla ruku a zazvonila na malý zvonek, položený na stole vedle jejího křesla. „Přiveď sestru Marii Annunciatu a sestru Marii Benignu,“ řekla jeptišce, která se dostavila; ta mlčky přikývla a odspěchala.

„Annunciata je starší a dost rozumná. Benigna je mírnější a možná trochu plachá. Společně udrží Francesčino chování v patřičných mezích a dohlédnou, aby se denně věnovala pobožnostem. Posíláte jednoho ze svých kněží?“

„Silvia, nejmladšího ze tří. Ti druzí dva jsou na takový výlet už moc staří.“

„Očekáváš, že se ti vrátí?“ zeptala se jeptiška upřímně.

„Byl by to zázrak, kdyby si ji vybral a ona souhlasila. Kdyby k tomu došlo, Francesca vrátí vaše jeptišky a našeho kněze spolu s našimi zbrojnoši. Pokud nebude vybrána, pak se na podzim vydá na zpáteční cestu,“ řekla Oriana.

Dveře do kabinetu ctihodné matky Baptisty se otevřely, vstoupily dvě jeptišky a uklonily se představené.

„Poslala jsi pro nás, madre?“ zeptala se vyšší z nich a stanula před ní.

„Ano, Annunciato. Potřebuji, mé dcery, abyste doprovodily dceru mé sestřenice na daleké cestě do vévodství zvaného Terreno Boscoso, které leží na severozápad od Milána. Průvod, s nímž pocestujete, bude bezpečný. Mladou signoru doprovodí také kněz spolu se služebnictvem. Vévoda z Terrena Boscosa poslal pro tři panny, z nichž si jeho dědic vybere manželku. Musíte zůstat se signorou, dokud nedojde k volbě. Potrvá to několik měsíců. Pokud dcera mé sestřenice bude vybrána za nevěstu, chci, abyste s ní zůstaly až do svatby. Pokud ne, pak se všechny na podzim vrátíte domů. Obě jste dost mladé, abyste zvládly tak náročnou cestu tam i zpět. Tobě, Benigno, to poskytne příležitost rozhodnout se, zda skutečně chceš žít svůj život s námi tady v Santa Maria del Fiore, anebo odejít někam jinam do světa.“

„Raději bych zůstala tady, madre,“ pronesla mladší jeptiška rychle. „Ráda bych už složila řeholní slib.“

„Bůh zařídil, abys ještě naposled čelila tomuto velikému pokušení, Benigno,“ řekla ctihodná matka. „Vím, že dokážeš překonat obavy a učinit správné rozhodnutí, než se vrátíš.“

„Zásobíme tyto dobré ženy dalším oblečením a koňmi, na kterých pojedou. Muly by byly příliš pomalé a cesta je daleká,“ ozvala se Oriana. „Jsme tedy domluveny, sestřenko?“ Vtiskla jeptišce do dlaně naditý váček.

„Platí,“ přikývla vesele ctihodná matka Baptista. „Kdy ti mám tyhle dvě poslat, Oriano?“

„Ať zůstanou tady, dokud nenastane čas. Cestou z města budeme míjet klášter. Pak se mohou přidat k Francesčině karavaně. Mezitím ať mají pohodlí ve vlastním prostředí,“ rozhodla manželka obchodníka s hedvábím.

„Jsi laskavá,“ zněla odpověď.

Oriana se vracela domů spokojená. Když našla Francesku v zahradě, řekla jí: „Měla jsi hodně práce s výběrem látek? Smím vidět, co sis vybrala?“

„Ach, madre,“ zvolala Lucianna, její třetí dcera. „Vybrala si prostě nádherně. Doufám, že až se budu vdávat, budu si také smět vybírat látky, z nichž bude zhotovená moje výbava.“

Oriana s úsměvem pohladila Luciannu po rudozlatých vlasech.

„S ní to bude snadné,“ podotkla Francesca pobaveně. „Jí se líbí všechno. Ano, samozřejmě, madre, pojď se podívat, co jsem si vybrala.“

Odebraly se do domácích skladišť, kde byly stranou odloženy vybrané látky. Na Orianu udělal Francesčin vkus ohromný dojem – a neškudlila na sobě, poznamenala si matka v duchu o dceři. Byly tu hedvábné látky a hedvábné brokáty všech odstínů. Nechyběly samety, zlatohlav ani stříbrná látka. Také tu byly krajky a kožešiny a několik misek korálků ke zdobení, spolu s velkým počtem špulek nití mnoha barev.

„Pošleme pro obuvníka a rukavičkáře,“ řekla Oriana.

„A pro sedláře, aby vyrobil sedla a postroje pro mé koně,“ doplnila Francesca. „Budu chtít ještě třetí postroj, zdobený stříbrnými zvonečky.“

„Ach, kéž bych mohla jet s tebou!“ zasnila se Lucianna. „Jestlipak je hezký? Má oči modré, hnědé nebo zelené? Jsou jeho ústa stvořená k polibkům?“

„Lucianno!“ zděsila se Oriana, ale Francesca se chichotala. „Kdo ti kdy říkal, že mužská ústa jsou nebo nejsou stvořená k polibkům?“

„Ach, madre, nestrachuj se. Jen jsem zaslechla, jak si mezi sebou povídají služebné,“ uklidňovala matku Lucianna.

Orianu to však zdaleka neuklidnilo. Jen Bůh ví, co ještě si ty darebnice v kuchyni povídaly. Inu, jen co Francesca vyrazí do Terrena Boscosa, rodina odjede do své vily v Toskánsku, kde je méně pravděpodobné, že děti zaslechnou takové nemravné řeči. Lucianna bude celé dny běhat bosa se svými vesnickými kamarádkami po lukách, jako každé léto, Giulia v patách za ní. Ve dvanácti a deseti letech si tyto dvě nejmladší dcery byly bližší než kdysi obě starší.

Teď šlo hlavně o to, vypravit Francesku na cestu. Už jen pár týdnů, říkala si Oriana a vzdychala úlevou. A při troše štěstí nalezne Francesca u tohoto mladého vévody své štěstí a provdá se do Terrena Boscosa. Způsoby duchessy má rozhodně už teď.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Prolog

Kapitola 1