Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Rick Yancey: Pátá vlna

Vydání první

Copyright © 2013 by Rick Yancey

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2013 jako svou 1821. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The 5th Wave

vydaného nakladatelstvím G. P. Putnam´s Sons,

an imprint of Penguin Young Readers Group, New York, v roce 2013

Český překlad © 2013 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2013 by Allied Integrated Marketing

Ilustrace na přebalu © 2013 by Allied Integrated Marketing

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozširována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-811-8

BARONET

Praha 2013

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Rick Yancey

PÁTÁ VLNA

Ukázka z elektronické knihy

Pro Sandy,

jejíž sny mě inspirují

a jejíž láska přetrvává

Kdyby nás někdy navštívili vetřelci z jiné planety,

myslím, že výsledek by byl podobný,

jako když Kryštof Kolumbus poprvé přistál

u amerického pobřeží. To nedopadlo moc dobře

pro domorodé Američany.

– Stephen Hawking

Poděkování

Napsání románu je možná osamělý zážitek, ale převést ho do podoby skutečné knihy není, a byl bych dokonalý hlupák, kdybych si nárokoval všechno uznání. Obrovský dluh mám vůči týmu z vydavatelství Putnam za jejich nekonečné nadšení, které se ještě zvýšilo, jak projekt přerostl naše očekávání. Velké díky patří Donu Weisbergovi, Jennifer Besserové, Shante Newlinové, Davidu Briggsovi, Jennifer Lojové, Paule Sadlerové a Sarah Hughesové.

Byla doba, kdy jsem byl přesvědčen, že má redaktorka, neporazitelná Arianne Lewinová, vyvolávala démonické duchy usilující o mou tvůrčí zkázu, pokoušela mou trpělivost a zatlačovala mě do přízračných mezí mých schopností, jak to všichni skvělí redaktoři dělají. Navzdory mnoha přepisům, nekonečným revizím a bezpočtu změn Ari nikdy neztratila víru v můj rukopis – a ve mě.

Mému agentu Brianovi DeFiore by měla být udělena medaile (nebo alespoň pěkný, vkusně orámovaný certifikát) za neobvyklé zvládání mého autorského pocitu úzkosti. Brian patří mezi tu nejvzácnější rasu agentů, kteří nikdy nezaváhají, když mají s klientem putovat tím nejhlubším houštím. Vždycky byl ochotný – neříkám dychtivý – naslouchat, podržet za ruku a číst čtyři sta sedmdesátou devátou verzi stále se měnícího rukopisu. On by nikdy netvrdil, že je nejlepší, ale já budu: Briane, jsi nejlepší.

Děkuji Adamu Schearovi za profesionální vyřizování zahraničních práv k románu a zvláštní díky patří Matthewu Snyderovi z CAA za navigování tím podivným, nádherným a nepochopitelným světem filmu a za to, že zapracoval svými tajemnými schopnostmi s úžasnou inspirující efektivitou dřív, než byla kniha vůbec dokončena. Přál bych si, abych byl alespoň z poloviny tak dobrý spisovatel, jaký on je agent.

Spisovatelova rodina nese během psaní knihy mimořádné břímě. Upřímně nevím, jak to někdy zvládali – ty dlouhé noci, mrzuté ticho, prázdné pohledy, pomatené odpovědi na nikdy nevyřčené otázky. Svému synu Jakeovi dlužím srdečné díky za to, že poskytl svému starouškovi perspektivu mládeže a obzvlášť slovo „šéf“, když jsem ho nejvíc potřeboval.

Neexistuje nikdo, komu dlužím víc než své ženě Sandy. Za zrod této knihy může pozdně noční konverzace naplněná stejnou radostnou směsicí veselosti a obav, která je charakteristická pro mnoho našich pozdně nočních konverzací. A dále velice zvláštní debata o několik měsíců později, kdy jsme porovnávali invazi mimozemšťanů s útokem mumie. Ona je můj nebojácný průvodce, můj nejlepší kritik, můj nejvášnivější fanoušek a můj nejdivočejší obhájce. Je také můj nejlepší přítel.

Zatímco jsem psal tuto knihu, přišel jsem o drahého přítele a společníka, svého věrného psa jménem Casey, jenž čelil všem útokům a bojoval o každý centimetr prostoru po mém boku. Budeš mi chybět, Casi.

PRVNÍ VLNA: Temnota

DRUHÁ VLNA: Divoké vlny

TŘETÍ VLNA: Nákaza

ČTVRTÁ VLNA: Tlumič

PRŮNIK: 1995

Neprobudí se.

Ráno spící žena nepocítí nic než mírné znepokojení a neochvějné tušení, že ji někdo pozoruje. Za necelý den neklid pomine a ona na něj zapomene.

Vzpomínka na sen se jí bude držet o něco déle.

Ve snu na ni zpoza okna hledí obrovskýma, bíle lemovanýma očima velká sova.

Neprocitne. Ani manžel vedle ní. Svalí se na ně stín, ale ze spánku je nevyruší. Ani dítě v ženině lůně, pro něž si stín přišel, neucítí nic. Průnik nenaruší pokožku, neznesvětí byť jen jedinou buňku jejího těla či těla plodu.

Celé to skončí za necelou minutu. A stín zmizí.

Zůstal tu jen muž, žena, dítě v jejím těle a vetřelec spící uvnitř dítěte.

Žena a muž se ráno vzbudí, dítě o několik měsíců později, až přijde na svět.

Vetřelec v něm bude spát dál a neprobudí se několik let. V té době si už matka na neklid a sen ani nevzpomene.

Když o pět let později zajdou s dítětem do zoo, žena spatří stejnou sovu jako ve snu. Nepochopí, proč ji ten pohled tak znepokojuje.

Není první, komu se zdá o sově v temnotě.

A není ani poslední.

I

POSLEDNÍ HISTORIČKA

1

Mimozemšťané jsou hloupí.

Nemluvím o skutečných mimozemšťanech. Jiní nejsou hloupí. Jiní jsou tak daleko před námi, že je to jako srovnávat nejhloupějšího člověka s nejchytřejším psem. Nemá to cenu.

Ne, já mluvím o mimozemšťanech v našich vlastních hlavách.

O těch, které jsme si vymysleli, o takových, jež si vymýšlíme od doby, co jsme si uvědomili, že ta jiskřivá světla na obloze jsou slunce jako to naše a že kolem nich také obíhají planety, jako je ta naše. Chápete, takoví ti mimozemšťané, jaké si rádi představujeme, že nás napadnou, lidem podobní mimozemšťané. Viděli jste je snad milionkrát. Snesou se z oblohy v létajících talířích nad New York a Tokio a Londýn nebo pochodují krajinou v obrovských strojích, které vypadají jako mechaničtí pavouci, a vyhazují všechno kolem do povětří a pokaždé, opravdu pokaždé, lidstvo odloží stranou svoje půtky a sjednotí se, aby tu hordu vetřelců porazilo. David zabije Goliáše a všichni (kromě Goliáše) se můžou šťastně vrátit do svých domovů.

Taková blbost.

Asi jako kdyby šváb vypracoval plán, aby porazil botu, která na něj každou chvíli dopadne.

Nemůžu si to nijak ověřit, ale vsadím se, že Jiní věděli, jak si lidé mimozemšťany představují. Zřejmě jim to přišlo zatraceně vtipné. Určitě se smáli na celé kolo. Pokud mají smysl pro humor… nebo ústa. Museli se smát, stejně jako se smějeme my, když pes provede něco zcela roztomilého a hloupého. Ach, ti roztomilí, hloupí lidé! Myslí si, že přemýšlíme jako oni! Není to rozkošné?

Zapomeňte na létající talíře, malé zelené mužíčky a obrovské mechanické pavouky chrlící smrtící paprsky. Zapomeňte na epické bitvy s tanky a stíhačkami a na konečné vítězství nás bojovných, nezkrocených, neohrožených lidí nad hejnem vetřelců s hmyzíma očima. Je to asi tak daleko od pravdy, jako je jejich umírající planeta vzdálená od té naší živé.

Pravda je taková, že jakmile nás našli, byl s námi amen.

2

Někdy si myslím, že jsem možná poslední člověk na Zemi.

Což by znamenalo, že jsem i poslední člověk ve vesmíru.

Vím, že to zní hloupě. Nemohli zabít všechny… zatím. Ovšem chápu, že se to může nakonec stát. Ale pak mě napadne, že přesně tohle Jiní chtějí, abych si myslela.

Pamatujete na dinosaury?

Takže pravděpodobně nejsem poslední člověk na Zemi, ale jsem jeden z posledních. Docela opuštěná – a zřejmě tak i zůstanu – dokud se přese mě nepřevalí Čtvrtá vlna a nespláchne mě.

O tom přemýšlím v noci. Však víte, ve tři ráno, kdy vás napadají ty nejděsivější myšlenky. Když se schoulím do klubíčka, vystrašená tak, že nedokážu zavřít oči, topím se ve strachu tak hlubokém, že si musím připomenout, abych se nadechla a mé srdce nepřestalo bít. Když mi mozek vypne a začne se zadrhávat jako poškrábané cédéčko. Sama, sama, sama, Cassie, jsi sama.

Tak se jmenuju. Cassie.

Nikoli Cassie jako Cassandra. Ani jako Cassidy. Cassie jako Cassiopeia, souhvězdí pojmenované podle královny, jež sedí připoutaná k židli na severní obloze. Byla krásná, ale pyšná, a tak ji na nebe za trest za její vychloubání připoutal bůh moře Poseidón. V řečtině její jméno znamená: „Ta, která vyniká se slovy.“

Moji rodiče o tom mytologickém významu neměli ponětí. Prostě jim to jméno přišlo krásné.

I v době, kdy jsem byla mezi lidmi, kteří mě nějak oslovovali, mi nikdy nikdo neřekl Cassiopeio. Jen můj otec, když si ze mě dělal legraci, to pronášel s hrozným italským přízvukem: Kasíopío. Šílela jsem z toho. Nepřišlo mi to vtipné ani roztomilé a začala jsem kvůli tomu své jméno nesnášet. „Jsem Cassie!“ křičela jsem na něj. „Jenom Cassie!“ Teď bych dala cokoli za to, abych ho to slyšela pronést ještě jednou.

Když mi bylo dvanáct – čtyři roky před jejich Příchodem – dal mi táta k narozeninám teleskop. Jeden chladný podzimní večer, když byla jasná obloha, ho sestavil na dvorku a ukázal mi to souhvězdí.

„Vidíš to obrácené M?“ zeptal se.

„Proč to pojmenovali Cassiopeia, když to má tvar obráceného M?“ chtěla jsem vědět. „M jako co?“

„No… nevím, asi jako nic,“ odpověděl s úsměvem. Máma mu vždy tvrdila, že je to jeho nejpěknější výraz, takže se usmíval často, obzvlášť poté, co začal plešatět. Chápete, aby přitáhl pozornost cizích očí níže. „Takže to může znamenat cokoli, co bys ráda! Co takhle moudrá? Nebo milionová? Nebo milá?“ Položil mi ruku na rameno, zatímco jsem koukala skrz čočky na pět hvězd zářících ve vzdálenosti přes padesát světelných let od nás. Vnímala jsem na tváři tátův dech, teplý a vlhký v tom studeném suchém podzimním vzduchu. Jeho dech tak blízko, hvězdy Cassiopeie tak strašně daleko.

To zní šíleně. Jsem blázen? Přišla jsem o rozum? Jen v případě, že existuje někdo jiný normální, můžete o někom říct, že je šílený. Jako dobro a zlo. Když je všechno dobré, není dobré nic.

No tedy. To zní, no… šíleně.

Blázen – nový normální.

Asi se ale můžu nazývat bláznem, protože existuje jedna další osoba, se kterou se můžu srovnávat: já. Ne já, jaká jsem teď, třesoucí se ve stanu hluboko v lese a bojící se byť jen vystrčit hlavu ze spacáku. Ne tato Cassie. Mluvím o Cassie, jaká byla před Příchodem, předtím než Jiní zaparkovali své mimozemské zadky na orbitě. Ta dvanáctiletá já, pro niž představovaly největší problémy malé pihy na nose a kudrnaté vlasy, které nešly zkrotit, a pěkný kluk, co ji viděl každý den, ale přesto netušil, že existuje. Ta Cassie, která se snažila smířit s bolestivou skutečností, že je jenom dobrá. Dobře vypadá, dobře se učí. Dobrá v karate a ve fotbale. V podstatě jediné zvláštní na ní bylo její divné jméno – Cassie jako Cassiopeia, o které nikdo nemá ponětí – a schopnost dotknout se špičkou jazyka svého nosu; dovednost, jež ztratila svou působivost na druhém stupni základní školy.

Ta stará Cassie by mě asi považovala za blázna.

A ona je rozhodně blázen podle mě. Občas na ni řvu, na tu dvanáctiletou holku, sklíčenou kvůli vlasům nebo divnému jménu nebo kvůli tomu, že je jenom dobrá. „Co to děláš?“ křičím na ni. „Copak nevíš, co tě čeká?“

Není to ale fér. Skutečně to nevěděla, nemohla to vědět a to bylo její štěstí. Tolik mi chybí; víc než kdokoli, pokud mám být upřímná. Když brečím – když si dovolím brečet – brečím pro ni. Nepláču kvůli sobě, pláču kvůli té Cassie, která už není.

Zajímalo by mě, co by si Cassie o mně myslela.

O Cassie, která zabíjí.

3

Nemohl být o moc starší než já. Osmnáct, možná devatenáct. A kruci, klidně by mu mohlo být i sedm set devatenáct. Uplynulo pět měsíců, a já si stále nejsem jistá, jestli je Čtvrtá vlna člověk nebo nějaký druh hybrida, či dokonce samotní Jiní, ačkoli se mi nelíbí myšlenka, že Jiní vypadají stejně jako my, mluví jako my a krvácejí jako my. Ráda si představuju, že Jiní jsou… zkrátka jiní.

Byla jsem na své týdenní výpravě pro vodu. Nedaleko mého kempu teče potok, ale mám strach, že může být kontaminovaný, buď chemikáliemi, kejdou nebo mrtvým tělem či dvěma výše proti proudu. Nebo otrávený. Připravit nás o čistou vodu by byl vynikající způsob, jak se nás rychle zbavit.

Takže si jednou za týden hodím přes rameno svou věrnou M16 a vyrazím z lesa na mezistátní silnici. Tři kilometry na jih, u výjezdu číslo 175, stojí čerpací stanice s prodejnou smíšeného zboží. Naložím si tolik balené vody, kolik dokážu unést, což není moc, protože voda je těžká, a vrátím se na silnici a do relativního bezpečí stromů, jak nejrychleji to jde, než padne noc. Za soumraku se jde nejlépe. Za soumraku jsem nikdy neviděla letoun. Tři nebo čtyři během dne a mnohem víc v noci, ale nikdy během stmívání.

Když jsem vklouzla do rozbitých dveří čerpací stanice, hned jsem věděla, že je něco jinak. Neviděla jsem nic zvláštního – obchod vypadal přesně jako před týdnem: stejné stěny pomalované graffiti, převrácené police, podlaha pokrytá prázdnými krabicemi a zaschlými krysími výkaly, otevřené vykradené pokladny a vydrancované chladničky na pivo. Stejný odporný zapáchající binec, kterým jsem procházela každý týden v posledním měsíci, abych se dostala do skladu za prosklenými chlaďáky. Proč lidi sebrali pivo a limonády, peníze z pokladen a trezoru a loterijní tikety, ale nechali tu dvě palety pitné vody, bylo mimo mé chápání. Co si asi mysleli? Přichází apokalypsa z vesmíru! Rychle popadni pivo!

Stejná pohroma zkažených věcí, stejný smrad z krys a shnilých potravin, stejný přerývaný vír prachu v ponurém světle pronikajícím sem skrz špinavá okna, každá nemístná věc na svém místě, nenarušená.

A přesto.

Něco bylo jinak.

Stála jsem mezi rozbitým sklem u dveří. Neviděla jsem to. Neslyšela jsem to. Nic jsem ani necítila. Ale věděla jsem to.

Něco bylo jinak.

Už je to dlouho, co lidé představovali kořist. Stovky tisíc let nebo tak. Ale hluboko v našich genech je ta vzpomínka pohřbená: vědomí gazely, instinkt antilopy. Vítr šeptající v trávě. Stín mihnuvší se mezi stromy. A promlouvá k nám hlásek: Ššš, je to blízko. Blízko.

Nevzpomínám si, kdy jsem sundala M16 z ramene. V jedné minutě mi visela za zády, v další jsem ji držela v rukou, odjištěnou, hlavní dolů.

Blízko.

Nikdy jsem z ní nevystřelila na nic většího, než byl zajíc, a to byl jen pokus, abych zjistila, jestli tu pušku můžu použít, aniž bych si odstřelila vlastní část těla. Jednou jsem vystřelila nad hlavy smečky divokých psů, kteří se až příliš začali zajímat o můj kemp. Jednou skoro přímo nahoru, když jsem zahlédla malou zářící skvrnku zeleného světla, což byla jejich mateřská loď plující tiše po Mléčné dráze. Fajn, přiznávám, že to byla hloupost. Stejně tak jsem mohla postavit billboard s velkým šípem mířícím na mou hlavu a pod to napsat: HALÓ, JSEM TADY!

Po experimentu se zajícem – roztrhalo to toho chudáka na kousky, přeměnilo ho to na nerozpoznatelnou změť rozedraných vnitřností a kostí – jsem se vzdala nápadu, že budu používat pušku k lovu. Dokonce jsem ani necvičila střelbu na cíl. V tichu, které nastalo po zásahu Čtvrté vlny, zněly výstřely ze zbraně jako atomový výbuch.

Přesto jsem považovala M16 za nejlepší z nejlepších kamarádek. Vždy byla při mně, dokonce i v noci, schovaná se mnou ve spacím pytli, spolehlivá a věrná. Při Čtvrté vlně nemůžete věřit lidem, že jsou stále lidé. Ale můžete věřit tomu, že vaše zbraň je pořád vaše zbraň.

Ššš, Cassie. Je to blízko.

Blízko.

Měla jsem zdrhnout. Ten malý hlásek mi hlídal záda. Hlásek byl starší než já. Je starší než nejstarší člověk, co kdy žil.

Měla jsem na něj dát.

Místo toho jsem pozorně naslouchala tichu v opuštěné prodejně. Něco bylo blízko. Maličko jsem ukročila ode dveří a rozbité sklo mi pod nohama mírně zakřupalo.

A potom to Něco vydalo zvuk, cosi mezi zakašláním a zasténáním. Ozvalo se to ze zadní místnosti za chladničkami, kde ležela moje voda.

V té chvíli jsem nepotřebovala starý hlásek, aby mi říkal, co mám dělat. Bylo to očividné, žádný hlavolam. Uteč.

Ale já neutekla.

Nejdůležitější pravidlo při Čtvrté vlně zní: nevěř nikomu. Nezáleží na tom, jak vypadají. Jiní jsou v tomhle velice chytří – tak dobrá, jsou chytří ve všem. Nezáleží na tom, jestli vypadají dobře, říkají správné věci a chovají se přesně tak, jak byste čekali. Copak o tom nesvědčí smrt mého otce? Dokonce i když je ten cizinec malá stará dáma milejší než vaše pratetička Tilly objímající bezmocné kotě, nemůžete vědět jistě – nikdy to nevíte jistě – jestli není jednou z nich a jestli za kotětem neschovává nabitou pětačtyřicítku.

Není to nemyslitelné. A čím víc o tom přemýšlíte, tím představitelnější se to stává. Malá stará dáma musí zmizet.

Je to tvrdé, a kdybych o tom příliš přemýšlela, odplazila bych se do spacáku, zavřela se v něm a pomalu umřela hlady. Pokud nemůžete nikomu důvěřovat, pak nemůžete důvěřovat vůbec žádnému člověku. Raději se smiřte s tím, že tetička Tilly je jednou z nich, než abyste riskovali, že jste narazili na jednu z přeživších.

Zatraceně ďábelské.

Trhá nás to na kousky. Kvůli tomu nás můžou snadněji ulovit a vyhladit. Čtvrtá vlna z nás dělá samotáře, připravuje nás o sílu kolektivu, pomalu šílíme z izolace, strachu a strašidelného očekávání nevyhnutelného.

Takže jsem neutekla. Nemohla jsem. Ať už je to jeden z nich, nebo nějaká tetička Tilly, musela jsem bránit svoje teritorium. Jediný způsob, jak zůstat naživu, je zůstat sám. To je pravidlo číslo dvě.

Vydala jsem se za zvukem vzlykavého kašle, nebo kašlavého vzlykání, nebo jak tomu chcete říkat, a došla až ke dveřím do zadní místnosti. Zadržovala jsem dech a stála na špičkách.

Dveře byly pootevřené na takový kousek, že bych se tam dokázala protáhnout. Přímo přede mnou u zdi stál kovový regál a po pravé straně podél chlaďáků vedla dlouhá úzká chodba. Tady vzadu nebyla žádná okna. Jediné světlo, které se sem dostalo, byl ten mírně oranžový svit pohasínajícího dne za mými zády, zatím dost jasný na to, aby házel můj stín na špinavou podlahu. Přikrčila jsem se; můj stín taky.

Za roh chlaďáků do chodby jsem neviděla. Ale slyšela jsem někoho – nebo něco – jak na vzdáleném konci chodby kašle, sténá a vzlyká.

Buď je těžce zraněný, nebo hraje, že je těžce zraněný, napadlo mě. Buď potřebuje pomoc, nebo je to past.

Od Příchodu je už život na Zemi takový. Je to svět buď/anebo svět.

Buď je jedním z nich a ví, že jsi tady, nebo není jedním z nich a potřebuje tvou pomoc.

Tak či tak, musela jsem vstát a zahnout za roh.

Tak jsem vstala.

A zahnula za roh.

4

Ležel opřený o zadní stěnu asi šest metrů ode mě, dlouhé nohy natažené před sebou a jednu ruku si tiskl na břicho. Měl na sobě maskáče a černé vysoké boty, pokrývala ho špína a krev. Ta krev byla všude – na zdi za ním, v kaluži na studeném betonu pod ním, nasáklá do uniformy, rozmazaná ve vlasech. V poloviční temnotě byla černá jako asfalt a temně se leskla.

Ve druhé ruce měl zbraň a tou mi mířil na hlavu.

Dělala jsem totéž. Pistole proti pušce. Prsty na spoušti – jak já, tak on.

To, že na mě mířil zbraní, nic nedokazovalo. Možná byl opravdu zraněný voják a myslel si, že já jsem jednou z nich.

Nebo možná ne.

„Odlož zbraň,“ vychrlil na mě.

To sotva.

„Odlož zbraň!“ zakřičel, nebo se snažil zakřičet. Hlas měl nakřáplý a chrčel, jak se mu krev dostala z vnitřností do úst. Stekla mu přes spodní ret a zachytila se na zarostlé bradě. Zuby se mu rudě leskly.

Zavrtěla jsem hlavou. Stála jsem zády ke světlu a modlila se, ať nevidí, jak moc se třesu, a ať nezahlédne v mých očích strach. Tohle nebyl žádný zatracený zajíc, dost hloupý na to, aby přihopkal do mého kempu jedno nedělní ráno. Tohle byl člověk. Nebo jestli nebyl, aspoň tak vypadal.

Se zabíjením se to má tak, že nevíte, jestli to dokážete udělat, dokud to opravdu neuděláte.

Řekl to už potřetí, ale ne tak hlasitě jako podruhé. Spíš jako prosbu.

„Odlož zbraň.“

Ruka, v níž držel pušku, sebou škubla. Ústí hlavně kleslo k podlaze. Ne o moc, ale moje oči už si na přítmí přivykly, takže jsem viděla, že po hlavni stéká krev.

Vzápětí mu zbraň z rukou vyklouzla.

Dopadla mezi jeho nohy a ostře zadrnčela. Prázdnou ruku si položil s dlaní otočenou ven nad rameno.

„Dobrá.“ S krví v ústech se napůl usmál. „Teď ty.

Zavrtěla jsem hlavou. „Druhou ruku,“ pobídla jsem ho. Doufala jsem, že můj hlas zní silněji, než jsem se cítila. Kolena se mi třásla, paže mě bolely a točila se mi hlava. Bojovala jsem navíc s tím, abych sebou netřískla o zem. Nevíte, jestli to dokážete udělat, dokud to neuděláte.

„Nemůžu,“ hlesl.

„Druhou ruku.“

„Jestli tou rukou pohnu, obávám se, že mi vypadnou střeva.“

Opřela jsem si pušku o rameno. Potila jsem se, třásla se a pokoušela se přemýšlet. Buď/anebo, Cassie. Co se chystáš udělat, buď/anebo?

„Umírám,“ prohlásil zcela objektivně. Na tuhle vzdálenost jeho oči jen odrážely světlo. „Takže to buď můžeš ukončit, nebo mi pomoct. Vím, že jsi člověk –“

„Jak to víš?“ vyhrkla jsem prudce, než mi tu umře. Jestli byl skutečný voják, možná ví, jak poznat rozdíl. Byla by to mimořádně užitečná informace.

„Protože kdybys nebyla, už bys mě zastřelila.“ Znovu se usmál, ve tvářích se mu udělaly dolíčky a v tu chvíli mi došlo, jak je mladý. Jen o pár let starší než já.

„Chápeš? Podle toho to poznáš i ty.“

„Poznám co?“ Do očí mi vhrkly slzy. Jeho zraněné tělo se mi třepotalo před očima jako odraz v pokřiveném zrcadle. Ale neodvážila jsem se uvolnit sevření pušky, abych si protřela oči.

„Že jsem člověk. Kdybych nebyl, zastřelil bych tě.“

To dávalo smysl. Nebo to dávalo smysl, protože jsem chtěla, aby to dávalo smysl? Možná upustil zbraň, aby mě přiměl upustit tu mou, a až to provedu, vytáhne druhou zbraň schovanou v maskáčích a kulka pozdraví můj mozek.

Tohle s námi udělali Jiní. Nemůžete s někým společně bojovat bez důvěry. A bez důvěry není naděje.

Jak vyčistíte Zemi od lidí? Zbavíte lidi jejich lidskosti.

„Musím vidět tvou druhou ruku,“ vyhrkla jsem.

„Povídal jsem ti –“

„Musím vidět tvou druhou ruku!“ Hlas se mi zlomil. Nedokázala jsem si pomoct.

Ztratil nervy. „Pak mě teda budeš muset zastřelit, ty čubko! Prostě mě zastřel a bude to za mnou!“

Hlava mu spadla na stěnu, otevřel ústa, vytrysklo z něj hrůzostrašné, trýznivé zakvílení a odráželo se o stěny, podlahu a strop a udeřilo mě do uší. Netušila jsem, jestli řve bolestí, nebo proto, že si uvědomil, že ho nezachráním. Vzdal se naděje, a to vás zabije. Zabije vás to dřív, než zemřete. O hodně dřív.

„Když ti ji ukážu,“ vydechl a houpal se dopředu a dozadu na zakrváceném betonu, „když ti tu ruku ukážu, pomůžeš mi?“

Neodpověděla jsem. Neodpověděla jsem, protože jsem pro něj žádnou odpověď neměla. Neměla jsem to naplánované, postupovala jsem vteřinu po vteřině.

Tak to rozhodl za mě. Nechtěl je nechat vyhrát, aspoň to si dnes myslím. Nechtěl přestat doufat. Kdyby ho to zabilo, zemřel by alespoň i s tím kouskem lidskosti, jež v něm zůstala.

Šklebil se a pomalu odtáhl levou ruku. Z denního světla už moc nezbývalo, sotva šlo vidět, a ten zbytek světla jako by unikal pryč od něj, kolem mě a ven pootevřenými dveřmi.

Ruku měl celou pokrytou napůl zaschlou krví. Jako by nosil rudou rukavici.

Pohasínající světlo dopadlo na jeho zakrvácenou ruku a přeskočilo podél ní na cosi dlouhého, úzkého a kovového. Můj prst na spoušti sebou škubl, a když jsem vyprázdnila zásobník, puška mě praštila do ramene, hlaveň mi poskočila v ruce a z velké dálky jsem slyšela křik. Ale to nekřičel on, to jsem křičela já a všichni, kteří zbyli, pokud vůbec někdo zbyl. My všichni bezmocní, zoufalí, hloupí lidé jsme křičeli, protože jsme to pochopili špatně, všechno špatně, žádný roj mimozemšťanů se nesnesl z oblohy v létajících talířích, ani tu nepochodovaly velké kovové stroje jako z Hvězdných válek, neexistoval žádný roztomilý malý vrásčitý E. T., který si chtěl jen utrhnout několik listů, sníst bonbonky z burákového másla a odjet domů. Takhle to neskončí.

Takhle to zdaleka neskončí.

Skončí to tak, že pozabíjíme jeden druhého za prázdnými chlaďáky na pivo v pohasínajícím světle pozdního letního dne.

Šla jsem honem k němu, než zmizí i ten poslední zbytek světla. Ne proto, abych zjistila, jestli je mrtvý. To jsem věděla. Chtěla jsem se podívat, co to držel v zakrvácené ruce.

Byl to krucifix.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Citát

Poděkování

Prolog

I

POSLEDNÍ HISTORIČKA

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

ŘÍŠE DIVŮ

TLUMIČ

JEPICE

TŘÍDĚNÍ

LIDSKÁ HMOTA

SRDCE K ZABÍJENÍ

DUCH POMSTY

KVĚT V DEŠTI

NA TISÍC ZPŮSOBŮ

NEKONEČNÉ MOŘE

KVŮLI KISTNEROVI

ČERNÁ DÍRA