Přeložili:

MARTIN KÖNIG A ZDENĚK STRNAD

Lauren Weisberger: Ďábel nosí Pradu

Vydání druhé, v Baronetu v této úpravě první

Copyright © 2003 by Lauren Weisberger

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2013 jako svou 1822. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Devil Wears Prada

vydaného nakladatelstvím Harper, an Imprint of HarperCollins Publishers,

Londýn, v roce 2003

Český překlad © 2013 Martin König a Zdeněk Strnad

Odpovědný redaktor Oldřich Šetrný

Korektorka Stanislava Moravcová

Přebal a vazba © 2013 Emil Křižka

Ilustrace na přebalu © 2013 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: , s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozširována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-812-5

BARONET

Praha 2013

Lauren Weisberger

Ďábel nosí Pradu

Tuto knihu věnuji třem lidem,

kteří jako jediní žijící upřímně věří,

že se vyrovná Vojně a míru:

mé matce Cheryl,

mámě, milionu dívek, které by pro ni umřely‘;

mému otci Steveovi,

který je hezký, vtipný, skvělý a talentovaný

a jenž trval na tom, že napíše své vlastní věnování;

mé úžasné sestře Daně,

jejich favoritce

(dokud jsem tuto knihu nenapsala).

Poděkování

Děkuji čtyřem lidem, kteří této knize pomohli na svět:

Stacy Creamerové, editorce. Jestliže se vám kniha nebude líbit, je to její vina… Všechny skutečně legrační části vyhodila. Charlesi Salzbergovi, spisovateli a učiteli. Tvrdě na mě tlačil, abych tento projekt udržela v chodu; když se vám nebude líbit, je to tedy i jeho vina.

Deborah Schneiderové, vynikající agentce. Neustále mě ujišťuje, že miluje přinejmenším patnáct procent všeho, co dělám, říkám, ale hlavně napíšu.

Richardu Davidovi Storymu, mému bývalému šéfovi. Je snadné ho milovat teď, když ho už nemusím vídat každý den před devátou ráno.

Děkuji rovněž britským editorkám mého textu, Lynne Drewové a Jennifer Parrové.

A samozřejmě velký dík patří všem těm, kdo mi sice žádnou pomoc nenabídli, zato mě ale ujistili, že když v knize uvedu jejich jména, koupí si spoustu výtisků. Jsou to: Dave Baiada, Dan Barasch, Heather Bergidaová, Lynn Bernsteinová, Dan Braun, Beth Buschman Kellyová, Helen Costerová, Audrey Diamondová, Lydia Fakundinyová, Wendy Finermanová, Chris Fonzone, Kelly Gillespieová, Simone Girnerová, Cathy Gleasonová, Jon Goldstein, Eliza Harrisová, Peter Hedges, Julie Hootkinová, Bernie Kelberg, Alli Kirshnerová, John Knecht, Anna Weberová Kneitelová, Jaime Lewisohn, Bill McCarthy, Dana McMakinová, Ricki Miller, Daryl Nierenbergová, Wittney Rachlinová, Drew Reedová, Edgar Rosenberg, Brian Seitchik, Jonathan Seitchik, Marni Senofonteová, Shalom Shoerová, Josh Ufberg, Kyle White a Richard Willis.

Hlavně však Leah Jacobsová, Jon Roth, Joan a Abe Lichtensteinovi a Shirley, Ed, Judy, David, Pam, Mike a Michele Weisbergerovi.

Střezte se veškerého podnikání, které vyžaduje nové oblečení.

(HENRY DAVID THOREAU, WALDEN, 1854)

1

Světlo semaforu na křižovatce Sedmnácté avenue a Broadwaye ještě ani nezezelenalo a armáda sebejistých žlutých taxíků už proburácela kolem té maličké smrtící pasti, ve které jsem se snažila pohybovat ulicemi. Spojka, plyn, zařadit (z neutrálu na jedničku, nebo z jedničky na dvojku?), pustit spojku, to jsem si pořád v duchu opakovala jako mantru, která mi ale nabízela jen pramálo útěchy a ještě míň mi pomáhala orientovat se v hlučném poledním provozu. Než se autíčko vrhlo do křižovatky, dvakrát jankovitě poskočilo. Srdce mi v hrudi udělalo salto nazad. Pak se přískoky bez varování uklidnily a já jsem začala zrychlovat. Střelila jsem pohledem dolů, abych se přesvědčila, že mám zařazenou teprve dvojku, jenže vtom mi výhled zlověstně zaplnil zadek taxíku a já jsem musela dupnout na brzdu tak prudce, až se mi ulomil podpatek. Do prdele! Další pár bot za sedm set dolarů, který jsem obětovala své naprosté a totální neschopnosti jednat pod tlakem: bylo to už třetí takovéhle selhání v jednom měsíci. Vzápětí jsem si skoro s úlevou uvědomila, že autu zhasl motor (asi jsem zapomněla sešlápnout spojku, když jsem brzdila jako o život). Měla jsem několik sekund – sekund klidu, pokud nepočítám zuřivé houkání ze všech stran ani nejrůznější variace na slovo „kráva“ – abych si zula střevíčky od Manola a hodila je na sedadlo vedle sebe. Zpocené ruce jsem si nemohla utřít do ničeho jiného než do semišových kalhot od Gucciho, které mi objímaly stehna a boky tak pevně, až se zdálo, že z nich během několika minut ustřelí poslední knoflík. Na poddajném semiši, stahujícím mi nyní již necitlivá stehna, zůstaly od prstů mokré stopy. Za to, jak jsem v tomhle kabrioletu za čtyřiaosmdesát tisíc dolarů zvládala polední jízdu v centru ulicemi plnými nejzáludnějších překážek, jsem si zasloužila cigaretu.

„Tak se do prdele pohněte, dámo!“ zahulákal snědý řidič, jemuž zpod tílka přetékalo ochlupení hrudníku. „Kde si jako myslíte, že ste? V podělaný autoškole? Vypadněte vocaď!“

Zvedla jsem třesoucí se ruku a ukázala mu prostředník, hned jsem se ale dál věnovala tomu podstatnému: dostat co nejrychleji do sebe dávku nikotinu. Už zase jsem měla ruce zvlhlé potem a zápalky mi neustále padaly na podlahu. Zelená se rozsvítila právě v okamžiku, kdy se mi podařilo přiložit plamínek ke konci cigarety; nechala jsem ji přilepenou mezi rty a začala řešit komplikovaný vztah spojky, plynu a řazení (z neutrálu na jedničku, nebo z jedničky na dvojku?), teď pustit spojku, přičemž se mi při každém vdechu a výdechu do pusy a z pusy valila oblaka kouře. Musela jsem ujet ještě další tři bloky, než se auto dostatečně uklidnilo, abych mohla cigaretu vzít do ruky, jenže to už bylo pozdě; nebezpečně dlouhý sloupec popela spadl na kalhoty přesně do skvrny od potu. Hrůza! Než mi ale došlo, že jsem v necelých třech minutách zničila zboží za tři tisíce a jedno sto dolarů, hlasitě se rozkňoural mobil. A jako by toho bylo k naštvání pořád ještě málo, telefonní číslo volajícího potvrdilo mé nejhorší obavy: je to ona. Miranda Priestlyová. Moje šéfka.

„An-dre-o! An-dre-o! Slyšíte mě?“ zatrylkovala, sotva jsem švihem zápěstí otevřela svou motorolu, což nebylo nic snadného, když uvážíte, že jsem měla obě (bosé) nohy i ruce plné práce. Sevřela jsem telefon mezi uchem a ramenem a cigaretu jsem raději vyhodila z okna, kde jen těsně minula messengera na kole. Ten, než znovu šlápl do pedálů, vypustil několik naprosto neoriginálních sprosťáren.

„Ano, Mirando, slyším vás dokonale.“

„An-dre-o, kde mám auto? Už stojí v garáži?“

Semafor přede mnou milosrdně zčervenal; zdálo se, že by to mohla být dlouhá červená. Prudce jsem zabrzdila, aniž bych do kohokoli nebo čehokoli narazila, a úlevně jsem vydechla. „Zrovna teď v tom autě sedím, Mirando, a za pár minut bude v garáži.“ Došlo mi, že si dělá starosti, jestli je všechno v pořádku, tak jsem ji ujistila, že nejsou vůbec žádné problémy a že za chvilku bychom oba měli v perfektním stavu dorazit.

„Tak dobře,“ pronesla rázně a přerušila mě uprostřed věty. „Potřebuju, abyste – než se vrátíte do kanceláře – vyzvedla Madelaine a hodila ji do apartmá.“ Cvak. Telefon oněměl. Ještě pár sekund jsem na něj civěla, než mi došlo, že zavěsila zcela vědomě, protože mi už sdělila všechny podrobnosti, ačkoli jsem doufala, že ještě nějaké dostanu. Madelaine. Kdo k čertu je Madelaine? A kde je? Ví, že ji mám vyzvednout? A proč má jít do Mirandina bytu? Hlavně ale, pro všechno na světě – jestliže Miranda na plný úvazek zaměstnává řidiče, hospodyni a chůvu, proč to musím dělat já?

Jelikož jsem si vzpomněla, že v New Yorku je nezákonné za jízdy telefonovat, a uvědomila si, že to poslední, co potřebuji, je ujíždět před hlídkou dopravní policie, zastavila jsem v pruhu pro autobusy a zapnula nouzové blinkry. Nádech – výdech, zavelela jsem si a vzpomněla si dokonce i na to, že než sundám nohu z brzdového pedálu, musím zatáhnout ruční brzdu. Auto s ručním řazením jsem neřídila celé roky; uplynulo už pět let od doby, kdy se můj kluk na vysoké dobrovolně nabídl, že mi dá několik lekcí, a já jsem je pak schválně flákala – což ale Miranda zřejmě nevzala v úvahu, když mě před hodinou a půl zavolala k sobě do kanceláře.

„An-dre-o, je potřeba vyzvednout mé auto a zajet s ním do garáže. Vrhněte se na to hned, protože večer musíme jet k Hamptonům. To je všechno.“ Zůstala jsem stát, jako bych vrostla do koberce před jejím monstrózním stolem, ona však mou přítomnost už dávno vytěsnila z vědomí. Nebo jsem si to aspoň myslela. „To je všechno, An-dre-o. Jděte na to,“ dodala, aniž by zvedla hlavu.

Ale jistě, Mirando, říkala jsem si v duchu cestou z kanceláře a snažila se odhadnout, jaký bude první krok ke splnění tohoto úkolu, který jistě skrývá miliony úskalí. Rozhodně musím nejdřív zjistit, kde to auto stojí. Jako nejpravděpodobnější se mi zdálo, že bude v opravě tam, kde je koupila, to ale mohla být kterákoli z milionu autoopraven ve všech pěti městských obvodech. Nebo auto půjčila někomu známému a teď stojí na drahém místě v garáži s plným servisem někde na Park Avenue. A samozřejmě existovala také možnost, že mluví o úplně novém autě – neznámé značky – které si právě koupila, ale ještě jí ho nepřivezli domů z (neznámého) autosalonu. Měla jsem před sebou hodně práce.

Začala jsem telefonátem Mirandině chůvě, ale ozvala se jenom hlasová schránka. Další byla na řadě hospodyně; tentokrát mi pro jednou velice pomohla. Řekla, že to auto je zbrusu nové, že se jedná o „sportovní vůz se sklápěcí střechou v barvě britské závodní zeleni“ a že obvykle stává v garáži Mirandina domu, že ale nemá ponětí, jaké je značky ani kde by tak mohlo být zrovna teď. Další na seznamu byl asistent Mirandina manžela; informoval mne, že pokud ví, manželé vlastní supermoderní černý Lincoln Navigator a pak ještě nějaké malé zelené porsche. Ano! A tak jsem měla první stopu. Rychlým telefonátem do autosalonu Porsche na Jedenácté avenue jsem zjistila, že skutečně právě dokončili doladění barvy a instalaci nového měniče CD v zeleném kabrioletu Carrera 4 paní Mirandy Priestlyové. Bingo!

Objednala jsem si taxík a v autosalonu jsem předložila čerstvě padělanou plnou moc s Mirandiným podpisem, podle níž mi měli auto vydat. Nezdálo se, že by někoho zajímalo, že s tou osobou nejsem v příbuzenském poměru a že jsem vlastně cizí ženská, která nakráčela do prodejny s tím, že chce něčí porsche. Jen mi hodili klíčky a pak se chvíli smáli, když jsem je požádala, jestli by mi nevycouvali z garáže, protože jsem si nebyla jista, jestli s autem s ručním řazením dokážu jet pozpátku. Půl hodiny mi trvalo přejet deset bloků; nevěděla jsem, kde a jak odbočit, a tak jsem jela pořád do centra, k parkovišti v Mirandině činžáku, podle pokynů, které mi hospodyně dala telefonem. Naděje, že se na roh Sedmdesáté šesté a Páté dostanu, aniž bych ublížila sobě, autu a nějakému cyklistovi, chodci nebo jinému vozidlu, byla nulová a ani hlas hospodyně v mobilu mi nervy nezklidnil.

Znovu jsem vyťukala číslo, tentokrát to byla Mirandina chůva a telefon vzala na druhé zazvonění.

„Caro, ahoj, to jsem já.“

„Ahoj, co se děje? Jsi někde na ulici? Slyším strašný hluk.“

„Jo, to si piš. Musela jsem z autosalonu vyzvednout Mirandino porsche. Akorát neumím řídit s řadicí pákou. Jenže Miranda mi teď volala, abych vyzvedla někoho jménem Madelaine… mám ji pak vyhodit v bytě. Kdo kruci je ta Madelaine a kde může být?“

Přišlo mi, že se Cara směje snad deset minut, než řekla: „Madelaine je perská kočka, kotě. Teď je u veterináře. Dala ji sterilizovat. Původně jsem ji měla vyzvednout já, ale Miranda mi volala, že mám dvojčata odvézt ze školy dřív, aby pak mohli všichni odjet k Hamptonům.“

„To si děláš srandu! Mám vozit v porsche posranou kočku? Bez nehody? Tak to ani náhodou!“

„Je v East Side Animal Hospital, to je mezi Padesátou druhou a Padesátou čtvrtou. Teď se omlouvám, Andy, ale musím jít pro holky. Kdybych ti ale pak mohla nějak pomoct, zavolej, ano?“

Kličkování se zelenou bestií v centru ze mě vysálo poslední zbytky soustředění, a když jsem dojela na Druhou avenue, tělo se mi už stresem roztékalo. Horší to snad být nemůže, pomyslela jsem si, když mě asi centimetr od zadního nárazníku minul taxík. Jediný škrábanec na autě by znamenal, že přijdu o práci – to mi bylo jasné, jenže takhle přijdu i o život.

Protože bylo zřejmé, že takhle uprostřed dne neseženu místo k zaparkování ani na zákazu, zavolala jsem do ordinace, ať mi Madelaine přinesou ven. Za několik minut vyšla jakási milá žena (právě tu chvíli si Miranda vybrala pro další telefonát s dotazem, proč ještě nejsem zpátky v kanceláři) a v náručí nesla kňourající kotě. Ukázala mi, jak má zašité břicho, a řekla, že musím jet velice, velice opatrně, protože „koťátko prožívá poněkud nepříjemnou situaci“. Přesně tak, madam. Řídím už tak velice, velice opatrně, abych si zachránila práci a pravděpodobně i život, a tak jestli to bude vyhovovat i kočce, bude to jen dobře.

Když se Madelaine na sedadle vedle mě stočila do klubíčka, zapálila jsem si další cigaretu a chvilku jsem si mnula mrznoucí bosé nohy, abych prsty znovu dokázala ovládat pedály. Rozjela jsem se, v duchu si opakovala spojka, plyn, zařadit, pustit spojku a snažila se nevnímat žalostné mňoukání, pokaždé když jsem zrychlila. Kotě střídavě naříkalo, prskalo a občas nepopsatelně vysoce zavřeštělo. Když jsme přijely k Mirandinu domu, bylo už skoro hysterické. Snažila jsem se je uchlácholit, nějak ale vycítilo mou neupřímnost – a kromě toho jsem neměla volnou ruku, abych je podrbala nebo pohladila. K tomu tedy jsou čtyři roky studia knih, přehrávání her, psaní krátkých povídek a poém: abych mohla rozmazlovat chlupatou kouli a ve volných chvílích se snažit nezničit něčí velice, ale velice drahé auto. Sladký život! Přesně o tomhle jsem vždycky snila.

Podařilo se mi zaparkovat v garáži a vnutit kočku Mirandinu dveřníkovi, aniž by došlo k dalšímu incidentu; ruce se mi ale třásly, ještě když jsem nastupovala do taxíku, který za mnou jel přes celé město. Řidič se na mě díval soucitně, a dokonce utrousil loajální poznámku, jak špatně se řídí s řadicí pákou, mně ale do řeči nebylo.

„Zajedeme rovnou zpátky do budovy Elias-Clark,“ řekla jsem s dlouhým povzdechem, když jsme objeli blok a vyrazili na jih, k Park Avenue. Jezdím tu trasu každý den – někdy i dvakrát – a tak jsem věděla, že mám právě osm minut na vydýchání a na to, abych se dala dohromady; případně bych taky mohla vymyslet, jak zamaskovat ty skvrny od potu a popela, které se proměnily v setrvalé útvary na Gucciho semiši. Boty už naději neměly, tedy přinejmenším do doby, než je opraví četa obuvníků, které si Runway vydržuje právě pro takové případy nouze. Jízda ale trvala jen šest a půl minuty a já musela na dvou botách s jedním dvanácticentimetrovým podpatkem odkulhat jako žirafa vyvedená z rovnováhy do svého poschodí. Bleskově jsem se zastavila v šatně a vyhrabala pár zbrusu nových vysokých hnědých bot Jimmy Choo; skvěle sedly ke kožené sukni, kterou jsem popadla, jen co jsem semišové kalhoty hodila na hromadu „Vyčistit v krejčovském salonu“ (kde základní ceny za suché čištění začínají na pětasedmdesáti dolarech za kus). Teď už jsem se jen musela stavit na toaletě; známé redaktorce stačil jediný pohled na můj potem rozmazaný mejkap, a už mi z kabelky vysypala celou hromadu líčidel.

Není to špatný, pomyslela jsem si, když jsem se prohlížela v jednom ze všudypřítomných velkých zrcadel. Člověk by si ani nepomyslel, jak nebezpečně blízko jsem pouhých deset minut předtím byla tomu, abych zabila sebe a všechny v bezprostředním okolí. Sebevědomě jsem vkráčela do asistentského apartmá vedle Mirandiny kanceláře, tiše jsem se posadila a těšila se na několik minut volna, než se vrátí z oběda.

„An-dre-o!“ zavolala ze své křiklavě a záměrně chladně zařízené kanceláře. „Kde mám auto a kotě?“

Vyskočila jsem ze židle a co nejrychleji – jak to jen na plyšovém koberci a patnácticentimetrových podpatcích šlo – jsem vyrazila k jejímu stolu. „Auto jsem dala zřízenci v garáži a Madelaine dveřníkovi u vás, Mirando,“ řekla jsem, pyšná na to, že jsem oba úkoly splnila, aniž by bylo po smrti auto, kotě nebo já.

„A proč jste to udělala?“ odfrkla a teprve teď zvedla oči od časopisu Women’s Wear Daily. „Výslovně jsem vás žádala, abyste obojí přivezla sem, protože holky tu budou každou chvíli a hned potom pojedeme.“

„No, teda… vlastně… myslela jsem, že jste říkala, že je mám…“

„Dost! Podrobnosti o vaší neschopnosti mě zajímají jenom nepatrně. Jděte pro auto a pro kotě a přivezte je sem. Předpokládám, že budeme připraveny k odjezdu za patnáct minut. Pochopila?“

Za patnáct minut? Neblouzní ta ženská? Trvá minutu nebo dvě, než člověk sejde dolů a nastoupí do taxíku, dalších šest až osm k jejímu domu, a potom budu potřebovat tři hodiny, abych v osmnáctipokojovém bytě našla kočku, vyjela s tím jankovitým autem z garáže a vrátila se dvacet bloků ke kanceláři.

„Samozřejmě, Mirando. Patnáct minut.“

Když jsem vyběhla z kanceláře, znovu jsem se roztřásla. Napadlo mě, jestli to mé srdce nevzdá a nepukne ve zralém věku třiadvaceti let. Cigareta, kterou jsem si zapálila, přistála přímo na nártu nové boty a místo aby neškodně spadla na beton, nehnutě čmoudila dost dlouho na to, aby do kůže propálila maličkou a miloučkou dírku. Bezva, ucedila jsem. To je opravdu k posrání bezva. Tímto se celková částka za zničené oblečení v jediném dni zaokrouhluje na čtyři litry – což je nový osobní rekord. Ona ale možná, než se vrátím, umře, napadlo mě, když jsem se rozhodla dívat se na svět z té světlejší stránky. Možná, ale jenom možná, uklouzne po něčem exotickém a vzácném a my všichni budeme z její studny utrpení vysvobozeni. Vychutnala jsem si posledního šluka, zašlápla cigaretu a v duchu si poručila nefantazírovat. Přece nechci, aby umřela, říkala jsem si, když jsem se protahovala na zadním sedadle taxíku. Protože jestli umře, přijdu o všechny naděje, že bych ji mohla zabít sama. A to by byla ostuda.

2

Nic jsem netušila, když jsem tehdy šla na svůj první pracovní pohovor a nastoupila do neblaze proslulých výtahů Elias-Clark, do těch přepravníků všeho, co je „in“. Neměla jsem ani páru o tom, že na pasažéry těchto krásných a tichých výtahů mají spadeno bulvární novináři s nejlepšími styky, lvi salonů a mediální manažeři. Nikdy jsem neviděla žádnou ženu s tak zářivě blond vlasy; nevěděla jsem, že udržování takového značkového účesu stojí šest tisíc dolarů ročně a že zasvěcení jediným pohledem na takový produkt identifikují jméno toho, kdo vlasy barvil. Nikdy jsem ani okem nespočinula na tak krásných mužích. Měli dokonale vypracovaná těla – nikoli příliš svalnatá, protože „to není sexy“ – a svou celoživotní oddanost tělocviku dávali najevo roláky s jemným proužkem a těsnými koženými kalhotami. Z každé volné plochy kabelek a bot, jaké jsem na skutečných lidech nikdy neviděla, křičelo Prada! Armani! Versace! Od jedné kamarádky jsem slyšela, co ona slyšela od své kamarádky, redaktorky časopisu Chic – že se tyto doplňky právě v těchto výtazích tu a tam sejdou se svými stvořiteli v dojemném shledání, kdy Miuccia, Giorgio nebo Donatella mohou znovu osobně obdivovat své jehly z kolekce „Léto 02“ nebo podzimní dámskou kabelku ve tvaru slzy. Věděla jsem, že se můj svět změní – jenom jsem nevěděla, jestli k lepšímu, nebo k horšímu.

Uplynulých třiadvacet let jsem až dosud trávila jako každý typický maloměstský Američan. Veškerá má existence ztělesňovala dokonalé klišé. Vyrůstat v Avonu v Connecticutu znamenalo středoškolské sportování, skupinová setkávání mládeže, „pijácké večírky“ v pěkných předměstských bungalovových domech, když byli rodiče pryč. Do školy jsme nosili tepláky, v sobotu večer jsme si brali džíny, na poloformální tanečky takovou tu naducanou rozčepýřenou parádu. A vysoká! Inu, po střední škole to byl svět naprosté dokonalosti. Brownova univerzita nabízela nekonečné možnosti aktivit, kroužků a skupin pro všechny představitelné typy umělců, ztracených existencí a počítačových závisláků. Ať bych chtěla rozvíjet jakékoli intelektuální nebo kreativní vlohy, týkající se třeba jen nepatrné skupiny zasvěcenců, na Brownu k tomu měli kroužek. Jedinou výjimkou – a univerzita se jí široko daleko vychloubala – bylo nošení nejnovější módy. A tak jsem byla čtyři roky zalezlá v Providence, kde jsem se ve flísce a trekových botách učila o francouzských impresionistech a psala protivně dlouhé písemky z angličtiny, které mě – a to prosím žádným způsobem – vůbec nepřipravily na první práci po vysoké.

Nástup do práce se mi dařilo odkládat, jak jen to bylo možné. Po absolutoriu jsem shromáždila všechny peníze, které se mi podařilo sehnat, a vyrazila na tříměsíční sólový výlet. Měsíc jsem se vlakem toulala po Evropě, trávila mnohem víc času na plážích než v muzeích a ani jsem se nijak nesnažila zůstat v kontaktu s domovem, kromě Alexe, přítele, se kterým jsem tři roky chodila. Po pěti týdnech už věděl, že se mi začíná stýskat, a protože jeho kurz Učte pro Ameriku právě skončil a on měl před sebou volný zbytek léta až do září, kdy měl začít pracovat, překvapil mě v Amsterodamu. Do té doby jsem už projela většinu Evropy, kterou on procestoval v létě předtím, a tak jsme po jednom nepříliš střízlivém odpoledni v jisté kavárně dali dohromady své cestovní šeky a koupili si jednosměrné jízdenky do Bangkoku.

Společně jsme pak procestovali větší část jihovýchodní Asie, málokdy za den utratili víc než deset dolarů a neustále jsme jako posedlí mluvili o budoucnosti. Alex byl velice vzrušený tím, že bude vyučovat angličtinu na jedné z městských škol pro sociálně slabší, naprosto unesený myšlenkou, že bude utvářet mladé mysli a vzdělávat ty nejchudší a nejzanedbávanější; něčím takovým mohl být posedlý jedině on. Mé cíle tak ušlechtilé nebyly: chtěla jsem si najít práci v nějakém časopise. Bylo samozřejmě velice nepravděpodobné, že by mě hned po škole přijali přímo v New Yorkeru. Dala jsem si tedy za úkol začít pro ně psát ještě před pátým absolventským srazem. Bylo to všechno, co jsem kdy chtěla dělat, jediné místo, kde jsem skutečně chtěla pracovat. Poprvé jsem se do New Yorkeru začetla, když jsem slyšela rodiče diskutovat o článku, který si právě přečetli a o němž maminka prohlásila: „Je to tak dobře napsané! Takové věci si dneska už nepřečteš!“ A tatínek souhlasil slovy: „Nepochybně je to to jediné chytré, co dneska vychází.“ Milovala jsem New Yorker. Milovala jsem jeho kousavé recenze a duchaplné komiksy a prožívala pocit, že jsem vpuštěna do elitního klubu čtenářů. Přečetla jsem každé vydání za posledních sedm let, nazpaměť jsem znala každou rubriku, každého redaktora a každého autora.

S Alexem jsme mluvili o tom, že vstupujeme do nového stadia svých životů a jaké máme štěstí, že to děláme společně. S návratem jsme ale nijak nespěchali, protože jsme cítili, že tohle je poslední období klidu, než propukne šílenství; z naprostého bláznovství jsme si v Dillí prodloužili víza, abychom mohli ještě několik týdnů trávit cestováním po exotickém indickém venkově.

Nic ale romantiku neukončí tak rychle jako amébová úplavice. Týden jsem proležela ve špinavém indickém hostelu a prosila Alexe, ať mě v tom pekelném místě nenechá umřít. Za další čtyři dny jsme přistáli v Newarku, kde mě ustaraná matinka nacpala v autě na zadní sedadlo a celou cestu domů kvokala a kvokala. Svým způsobem jsem jí splnila sen každé židovské matky, protože měla skutečný důvod se mnou obrážet jednu lékařskou ordinaci za druhou, aby se stoprocentně ujistila, že z tělíčka její holčičky vyšel opravdu i ten poslední parazit. Čtyři týdny trvalo, než jsem se znovu začala cítit jako lidská bytost, a za další dva jsem si uvědomila, že život doma je nesnesitelný. Máma s tátou jsou perfektní, ale když se mě ptali, kam jdu, kdykoli jsem odcházela z domu, a kde jsem byla, když jsem se vrátila, zjistila jsem, že takhle bych zestárla fakt brzo. Zavolala jsem Lily a zeptala se, jestli bych chvíli nemohla nouzově přespávat na gauči v její malé harlemské garsonce. Protože má laskavé srdce, souhlasila.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poděkování

1

2