Přeložil:

JAN LUSK

Leo Kessler: Krvavý kotel

Vydání první

Copyright © Macdonald Futura Publishers Ltd 1981

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz, v roce 2013 jako svou 1807. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Cauldron of Blood

vydaného nakladatelstvím Macdonald Futura Publishers Ltd v roce 1981

Český překlad © 2013 Jan Lusk

Přebal a vazba © 2013 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2013 Emil Křižka

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektor Oldřich Šetrný

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: , s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-798-2

BARONET

Praha 2013

Leo Kessler

KRVAVÝ KOTEL

Z historie pluku SS Wotan

Kupujte hřebeny, chlapi, nastávají všivý časy.

úsloví scharführera Schulzeho

KRVAVÝ KOTEL

Jestli jsi až po rypák ve sračkách, je lepší držet tlamu zavřenou.

úsloví scharführera Schulzeho

KAPITOLA 1

Nad zasněženou mýtinou zasyčela k nebi ohnivě bílá světlice jako malé slunce. To byl signál. Sup, zachumlaný v silném kabátě, který uloupil v poslední ruské vesnici, skrz niž se Wotan proplížil, s kožešinovým límcem vyhrnutým až pod oči, švihl jezdeckým bičíkem o bok své vysoké boty.

„Hauptsturmführere von Dodenburgu, odpovězte, než ten idiot vystřelí další světlici. Copak neví, že ty zasraný Ivani nám visí na patách?“

„Rozkaz,“ vyštěkl jeho zástupce. Pozvedl samopal a s nadějí, že v silném mrazu neztuhl mazací olej v pohyblivých částech zbraně, vystřelil dávku k mlhavé obloze.

Od sněhem ztěžklých stromů se odlepila vyhublá postava v nabíraném ruském ženském zimníku, ale s německou ocelovou helmou na hlavě, a mávla na ně, ať ji následují.

„Náš,“ vydechl úlevně scharführer Schulze. „Tam nahoře na nebi asi opravdu někdo je a chrání svoje SS.“ V předstírané úctě vzhlédl k nebi.

Už šest dní ustupovaly poražené zbytky demoralizovaných německých divizí na severním úseku fronty k tomuto bodu, který na mapách tuctu divizních generálů označovalo prosté velké E. „Erika“ bylo kódové označení pro jediné místo na zhroucené frontě, kterým mohly poražené divize uniknout ze smrtících sovětských kleští.

Von Dodenburg seskočil z jednoho ze zbývajících polopásových transportérů úderného praporu SS Wotan do hlubokého sněhu a neohrabaně se rozběhl k místu, kde čekal jejich průvodce, třásl se na celém těle a ze špičky nosu mu visela matná kapka.

„Jak daleko?“ zeptal se.

Průvodce, zamlklý hubený poddůstojník, si prohlédl jeho zašlé runy SS a umrlčí lebku na otrhané čepici.

„SS?“

„No a?“

„Mám rozkazy pomoci skrz nejprve příslušníkům Wehrmachtu.“

U úst se mu v ledovém vzduchu tvořily obláčky šedé páry. Ukázal na dlouhé řady šedých uniforem, které se unaveně zastavily kolem hrstky přeživších vojáků Wotanu. Von Dodenburgovi se jako kouzlem objevila v ruce pistole.

„První půjde SS Wotan,“ ucedil se smrtelně vážným výrazem ve vychrtlé tváři.

„Natürlich… natürlich,“ zatrylkoval muž spěšně. „Jistě, pojďte za mnou.“

Von Dodenburg mávl široce rukou a zaťatou pěstí třikrát zapumpoval nahoru a dolů – pěchotní signál „vpřed“. Řidiči, kteří protáčeli motory, aby jim v drsném počasí nezamrzly, zařadili rychlost a s rachotem vyrazili dopředu. Hluk motorů tlumil rozezlené výkřiky polních myší. Von Dodenburg si nemohl nevšimnout jejich vzteklých pohledů a hrozících pěstí. Nebude to mít jednoduché.

Vykročil hlubokým sněhem po boku průvodce Wehrmachtu. Rukou v rukavici pevně svíral pistoli a očima hledal v terénu před sebou první známky přítomnosti Rusů. Minuty se táhly jako med. Ze zasněženého lesa vyšli na hrubou cestu vyskládanou z kmenů bříz. Na jejím začátku se skvěl nápis: ZDE ZAČÍNÁ PRDEL SVĚTA! POZORNOST VELKONĚMECKÉ BRANNÉ MOCI! Navzdory hladu a vyčerpání se usmál.

„Jste tady pěkná tlupa cyniků.“

Poddůstojník protáhl obličej.

„Pokud byste vy držel tuhle řeku celej tejden, hauptsturmführere, byl by z vás taky cynik. Ty hovna, co na nás Ivani házej, jsou neskutečný.“

„Chtěl byste snad vajíčka do piva, desátníku?“

Plahočili se dál. Skrz šedou mlhu, za niž byl vděčný, že se povaluje po nekonečných zasněžených pláních, zahlédl hadovité koryto líně tekoucí řeky a hrubé dřevěné mosty, které ho překračovaly. Řeka překvapivě nebyla zamrzlá.

Průvodce jako by četl jeho myšlenky.

„Rusáci nahoře proti proudu pořád odpalujou led. Doufají, že plovoucí kry strhnou mosty,“ vysvětloval.

„Rozumím.“ Náhle zatajil dech. „Co to sakra…?“

Z mlhy se vynořilo nejpodivnější zjevení, jaké za tři roky totální války viděl. Německá jezdecká hlídka tady podle všeho předchozí noci zastavila, aby se skryla před sněhovou bouří, a umrzla. Von Dodenburg samozřejmě viděl od vpádu do Ruska minulý rok spoustu umrzlých mužů, ale dosud nic takového. Lidé a koně, zmrzlí na kámen, tam stáli po pás ve sněhu jako otřesné sochy. V sedle velkého hnědáka seděl zhroucený raněný voják s rukou na pásce a hustým dlouhým obočím pokrytým jinovatkou. Vedle něj seděl mladý poručík, rovný jako svíce a švihácky oblečený, a v zaťatých pěstech pevně svíral otěže svého zvířete. Mezi koňmi se tísnili tři hubení vojáci, stejně mrtví jako ostatní, kteří se tam vmáčkli v jasném pokusu ohřát se tělesným teplem zvířat. A vychrtlí koně, vyhladovělí dlouhým úprkem, hrdinsky pózovali jako sochy z 19. století s vysoko zvednutými hlavami a ocasy rozevlátými větrem, ovšem nehybně zmrzlými.

Von Dodenburg ztěžka polkl a rychle se ohlédl na své muže. Z jejich nosů také visely rampouchy a zapadlé oči měli zalepené sněhem. Instinktivně věděl, že pokud se nedostanou přes řeku k  jídlu a do tepla kasáren, která čekají na zbité přeživší, nepřežijí další den.

Nyní dospěli k trojici mostů. Byly to příšerně křehké konstrukce z dřevěných kmenů a sudů spojených železnými tyčemi, asi sto metrů dlouhé, které se nebezpečně kývaly pokaždé, když do nich narazily velké kusy ledu, plovoucí po proudu od sovětských pozic.

„Vozidla budete muset nechat tady,“ oznámil nevrlý průvodce a kapesní svítilnou dal znamení pěchotě, krčící se v úzkých zákopech na druhém břehu. „Na tyhle ubohý stavby z nočníků a sirek jsou moc těžký.“

„Co jste říkal, desátníku?“ vyhrkl Sup. Zamáčkl si monokl pevněji do oka a podél svého dlouhého skobovitého nosu si z kabiny obrněnce prohlížel průvodce.

Desátník váhavě zopakoval rozkaz.

„Nepřichází v úvahu!“ štěkl Sup arogantním pruským tónem. „Wotan nikdy neopouští svá vozidla.“ Pustil muže z hlavy. „Von Dodenburgu, vy zajistíte, že nikdo z téhle chátry,“ opovržlivým máchnutím biče ukázal na srocené vojáky v polní šedi, „nebude blokovat mosty, než Wotan přejede. Použijeme všechny tři.“

„Všechny tři?“ protestoval desátník, ale pak si to rozmyslel.

„A vy, sturmbannführere?“

„Já pojedu v prvním vozidle. Chci se na druhé straně okamžitě spojit s velícím generálem. Wotan musí mít při ubytování nejvyšší prioritu.“

Navzdory únavě se mladý důstojník chabě pousmál. Sup rozhodně nebyl zbabělec, ale když měl pocit, že se může něco semlít a on by se ocitl v potížích, vždycky zařídil, aby sám byl ten první, kdo se dostane do bezpečí.

„Provedu,“ odpověděl a mávl na Supova řidiče, aby jel dál. „Hej, vy velkej mizero,“ křikl na čekajícího Schulzeho, „zajistěte tuhle stranu mostu. Já budu na druhé straně. Jakmile Wotan přejede, rychle pryč.“

„Proč my malý chudáci dostaneme vždycky tu nejhorší práci?“ zahalekal obrovitý poddůstojník.

„Nechte toho, vy rošťáku,“ okřikl ho von Dodenburg. „Jako morální podporu vám tu nechám oberscharführera Metzgera.“

„Ale…“ náhle vyděšený Řezník se pokusil o protest. Ale mladý důstojník mu nedal možnost dostat se dál. Vrazil mu do rukou samopal.

„Žádné zbytečné diskuse, oberscharführere. Dejte se do toho.“

Dvacet nebo třicet zbývajících polopásových transportérů Wotanu pomalu přejíždělo po nebezpečně se kymácejících mostech, které hlasitě vrzaly pod tíhou dvacetitunových monster. Tisíce vojáků Wehrmachtu, z nichž mnoho během bezhlavého útěku před postupujícími Rusy již zahodilo zbraně, je podrážděně sledovaly. Trojici mostů hlídali Řezník, Schulze a jeho jednonohý kamarád s vrásčitou tváří, rottenführer Matz. Viděli, že je jen otázkou minut, než dav přemůže panika a vezme mosty útokem. Když další z obrněnců ohodil Schulzeho blátem a sněhem, velký širokolící Hamburčan hlučně cvakl pojistkou svého schmeisseru.

„Hlavně klid, pánové,“ zahlaholil. „Nezůstanete tady. A já vám můžu slíbit, že ten, kdo bude moc hrr, si pochutná na zákusku z olova.“ Významně poklepal na zbraň pověšenou přes prsa.

Schulzeho hrozba chvíli působila a šedé uniformy se stáhly zpět, ale téměř okamžitě se zase začaly tlačit dopředu. Ve tvářích se jim nebezpečně zračil potlačovaný vztek.

A pak se to stalo. Ozval se chraplavý výkřik muže bez sebe strachem.

„Ivani! Ivani jsou tady!“

„Ty musíš bejt mešuge…“

Slova odezněla na Schulzeho rozpraskaných rtech. Napravo na jejich straně řeky se mlha protrhala a tam, asi kilometr od nich na hřebeni nad přechodem Erika, stálo nehnutě půl tuctu tanků Josif Stalin. Nemohl se splést. Byly to rozhodně nejnovější sovětské tanky.

Cítil, jak se mu sevřel žaludek. Než stačil namířit samopal, bylo pozdě. Vrhla se na něj zpanikařená skupinka Rumunů ve vysokých kožešinových kloboucích. Na bradu mu dopadla pěst a zaskočila ho naprosto nepřipraveného. Zády narazil do dřevěné podpěry.

V následujícím okamžiku dav s pravěkým řevem pohltil muže střežící mosty. Vojáci odhazovali zbývající zbraně, tlačili se a sápali se po sobě v bezhlavé snaze dostat se do bezpečí na druhé straně. Transportér, který se právě chystal najet na třetí most, vykrojil v řadě hysterických Rumunů širokou brázdu, ale i když v příšerných mukách umírali pod vířícími pásy, vzpínali ruce a snažili se vyšplhat na ocelové boky s žalostnými pohledy a prosbami o pomoc.

„Schulze… Matzi…“

Schulze, ležící na zemi pod nohama masy vřeštících uprchlíků, nejasně zaslechl von Dodenburgovo srdceryvné volání z protějšího břehu. Pak vzduch prořízlo první mohutné prásknutí ruského 75mm kanonu a nad hlavami jim prohučel velký projektil, v jehož ohlušujícím výbuchu zanikly všechny ostatní zvuky.

Jedna z palivových cisteren Wotanu vzplála. Sousední ji okamžitě následovala. Hořící nafta stékala do řeky, propalovala si černou cestu sněhem a během pár sekund se stala prudce hořící vlnou. Skupinka Rumunů veslující na voru přes řeku vykřikla a zběsile zabořila pádla do vody. Příliš pozdě. Obklopila je stěna ohně. Vesla se mihla vzduchem, jak se pokoušeli utlouct plameny všude kolem nich. Marně. V panice se vrhli do hořící vody, hlavy se jim chvíli houpaly nad hladinou, než je pohltilo žhavé peklo.

První most se zřítil. Druhý za ním. Třetí následoval o chvíli později, ale tanky nepřestávaly střílet do mas vyděšených mužů, kteří se motali na nesprávném břehu řeky. Všude leželi mrtví jako polámané panenky, ušlapáni svými kamarády, kteří přebíhali sem a tam ve snaze najít cestu ven, než bude nadobro pozdě.

Ale pozdě už bylo. Schulze, jemuž stále třeštila hlava po ráně, kterou dostal, se krčil a omámeně sledoval něco, co vypadalo jako trpaslík a poskakovalo k němu s prosebně nataženýma rukama. Těžce polkl, aby potlačil dávení – právě včas. Ta věc byla voják s nohama od pasu dolů ustřelenýma. Teď ležely za ním ve sněhu. Pozoroval, jak postava otevírá a zavírá ústa, a cítil tíhu hrůzyplného pohledu. Konečně se ústa zkřivila, oči zakalily a voják byl mrtvý. Jeho tělo okamžitě zmrzlo ve svislé poloze.

Schulze ječel a ječel a chloupky na temeni vyholené hlavy se mu děsem ježily. Kotel u Děmjansku se nadobro uzavřel…

KAPITOLA 2

Vítr nelítostně fičel nad stepí. Ze sněhových závějí tvořil vysoké útesy, které pohřbívaly osamělá venkovská stavení pod bílou krustu, a z rozlehlých borových lesů vytvářel neprostupné překážky. Těch málo cest, co tu vedlo, zmizelo pod metry sněhu. Bylo to, jako by se nějaký pomstychtivý bůh rozhodl, že nadobro zahladí tenhle zkažený, válkou rozdrásaný svět, pohřbí ho hluboko do sněhových závějí, aby neobtěžoval jeho rozzlobený pohled. Stovky kilometrů na západ i na východ vypadala step mrtvá, bez lidí, přenechaná řádění bouře.

Ale to bylo jen zdání. Té noci, kdy se definitivně uzavřela Děmjanská kapsa, se step jen hemžila zoufalými muži. Ve skupinách i sami se všichni snažili probojovat vyjící sněhovou bouří na západ v marné naději, že se dostanou do bezpečí německých pozic, dřív než je dostihnou kozáci. Němečtí vojáci a ruští kolaboranti – muži, ženy, dokonce i děti – se plahočili dál se zmrzlými tvářemi, mrazem ztuhlými údy, ohnutí proti větru téměř do pravého úhlu, poháněni vpřed čirou touhou přežít.

Někteří nedokázali udržet krok. Té noci si mezi nimi drsný chlad vyžádal stovky obětí. Naprosto zmožení únavou vzdali úporný boj, sedli si a usnuli, aby se už neprobudili. Jejich mrtvoly, v mnoha případech zmrzlé ve vzpřímené poloze, lemovaly obě strany místní cesty vedoucí na západ jako diváci nějakého příšerného závodu.

Přeživší Wotanu, vedení Metzgerem a Schulzem, se belhali kolem nich a Schulze, v němž planul obrovský vztek, že byli v poslední chvíli takto odříznuti, měl sto chutí do nich nasypat dávku ze samopalu. Ale když se na obzoru konečně začalo rozednívat a před ním se zjevila nekonečná bílá pustina táhnoucí se, kam až oko dohlédlo, byl náhle za strašidelnou společnost rád – pouze podle nich bylo poznat, kudy vede cesta. Mrtví teď vedli živé.

Těsně před svítáním nařídil Řezník konečně přestávku. Neschopen slova se rozhlížel kolem sebe, zatímco asi dvacítka přeživších netrpělivě čekala na jeho rozhodnutí. Žádné však nepřišlo. Metzger byl dokonale ztracen a měl strach. Jeho obvykle naducané růžové tváře byly nyní šedivé a propadlé. Poprvé od chvíle, kdy německá vojska v roce 1941 napochodovala do Ruska, byl odkázán sám na sebe bez důstojníka, který by mu řekl, co má dělat. Byl na konci svých sil.

Schulze konečně prolomil těžké ticho rušené jen skučením větru jedním ze svých melodických prdů, které znal a obdivoval celý Wotan pro jejich délku, sílu a mnohotvárnost.

„No tak, Řezníku, chceš tady zapustit kořeny?“

Metzger na něj zíral, jako by usměvavého širokolícího Hamburčana viděl poprvé v životě.

„Neříkej mi Řezníku…“

„Vyliž si, Řezníku,“ uťal Schulze drsně jeho chabý protest. „Jak dlouho myslíš, že tady můžeme okounět s prstem v prdeli? Jestli víš něco o Rusácích, tak je ti jasný, že už cpou do kotle kavalerii.“ Ušklíbl se na zmučeného Řezníka. „A tihle kozáci jsou natěšený na pořádnej kus masa, jako jsi ty, na kterým by prověřili ostří svých šavlí.“

„Tak co máme dělat, Schulze?“ zachvěl se strachy Řezník, který byl jen stínem sebe sama. Schulze na jeho otázku neodpověděl hned. Nejprve se rozhlédl po kroužku třesoucích se vojáků s obočím obaleným jinovatkou a rampouchy visícími u nosu.

„Kamarádi, chcete, abych převzal velení od tohohle cínovýho vojáčka?“ ukázal nestoudně palcem na Řezníka.

„Proč se ptáš, Schulze?“ ušklíbl se Matz. „Všichni víme, že velíš celýmu zasranýmu Wotanu už od dob, kdy jsi ještě čůral do plínek. Jasně, ty jsi šéf.“

Ostatní souhlasně zamručeli.

„Bon, jak říkají makaróni,“ usmál se Schulze, očividně sám sebou potěšený. „Takže, Řezníku i vy ostatní, slyšte, co teď řeknu. A koukejte poslouchat pořádně, protože jestli ne, upravím vám vizáž tímhle.“ Pozvedl pěst velikosti parního rypadla. „Neskrývám před vámi, kamarádi, že jsme až po rypáky ve sračkách a tentokrát to nebude snadný se z toho nepodělat. Ale musíme to zkusit. Wotan se už dřív ocitl v obklíčení a podařilo se mu vyklouznout, i když Ivani dotírali všude kolem. Šlo o to, jak jsem pochopil z konverzace mezi Supem a hauptsturmführerem von Dodenburgem, držet se co možná uprostřed a pochodovat, dokud nenajdete otvor v pytli.“

Někteří zimou rozklepaní posluchači přikývli, jiní jen dál poskakovali z nohy na nohu, aby jim neumrzly prsty.

„Takže kde je prostředek?“ Špičkou boty nakreslil jednoduchý kruh do třpytícího se povrchu čerstvého sněhu a v něm vytlačil tři body. „Města Děmjansk, Fjodorovka a Romuševo. Tam se budou držet zbytky našich sil a tudy taky vede hlavní silnice na západ. Takže jdeme tam.“ Nalevo od kruhu nakreslil do sněhu rovnou čáru. „Tohle je fronta na těch třech řekách, co jim nemůžu přijít na jméno.“ Otřel si kapku ze špičky zarudlého nosu a zručně ji odklepl deset metrů daleko do sněhu. „Vy rybízoví sráči určitě všichni znáte generály. Nic nedělají radši, než drží frontu na řece. Asi se to učí v těch svejch fajnovejch vojenskejch školách. Fronty v horách a na řekách. Učí se o nich celý léta.“

„Dobře ho poslouchejte,“ zasmál se uštěpačně Matz, „polní maršál Schulze, Vůdcův osobní poradce ve věcech strategie.“ Schulze si drobného mužíka nevšímal.

„Takže je samosebou, že pokud naši chtějí zastavit rozklad jednotek obklíčených v kotli nebo pokud se připravujou nás osvobodit…“

„To je jen zbožný přání,“ poznamenal kdosi cynicky. Schulze předstíral, že nic neslyšel, a pokračoval ve svém výkladu.

„…že si udělají postavení tam – a proto tam půjdeme i my.“

Odmlčel se a nechal je vstřebat svá slova. Vzduchem začaly opět poletovat vločky. Pak znovu promluvil, hlasem silným a pevným, jelikož věděl, že si musí hned na začátku získat autoritu, protože před nimi leželo přinejmenším dvě stě kilometrů holého bílého pekla.

„Nehodlám vám nic nalhávat, chlapi. Nebude to snadný. Musíme se vypořádat s počasím. Musíme se vypořádat s Rusákama… A určitě se najde i na naší straně nějakej pitomej hrdina, co nás bude nutit bojovat až do konce,“ doprovodil slova kyselým úšklebkem, „pod jeho velením. Takže si pamatujte – všichni jdou proti nám. Nesmíme brát ohledy na nikoho jinýho než na nás. Od týhle chvíle, kamarádi, je to šlapej, nebo chcípni!“ Znovu pomyslel na beznadějnou situaci, v níž se ocitli, a setřel si sníh z rozčilené tváře.

Marschieren oder krepieren!

Třikrát rychle zapumpoval rukou nahoru a dolů.

„Odchod!“ štěkl a bez dalšího slova se otočil a vykročil přes nekonečnou bílou step. Ostatní se jeden po druhém neochotně šourali za ním, jako by každý z nich nejprve musel učinit vnitřní rozhodnutí, než podnikne tento poslední rozhodující krok.

Takto se tedy vydali na cestu – hlouček malinkých bezvýznamných lidiček na nekonečné pláni, která se táhla až za obzor.

„Rád bych si s vámi promluvil, sturmbannführere,“ ozval se von Dodenburg. Po prvním dobrém jídle od ruského průlomu se mu do propadlých tváří vrátila barva a jeho pohled už nebyl tak apatický.

„Tak mluvte,“ vybídl ho ležérně Sup. Seděl rozvalen v těžkém koženém křesle a máchal si nohy v plechovém lavoru plném horké mýdlové vody, v ústech svíral doutník a na klíně mu spočíval jeden z jeho oblíbených časopisů – tisk na kvalitním papíře plný prvotřídních fotografií pohledných nahých mladíků – který mu chodil pravidelně z Berlína v neoznačené hnědé obálce.

„Museli jsme tam nechat naše lidi,“ začal von Dodenburg váhavě. Sup na něj hleděl přes monokl a na nehezké tváři se mu usadil napůl blahosklonný a napůl cynický výraz.

„No a co?“

„Nejde jen o ně, ale i o stovky dalších, kteří jsou tam s nimi v pasti. Nemůžeme něco udělat, sturmbannführere?“

„Co navrhujete, můj milý?“ zaklonil Sup hlavu a s požitkem vyfoukl vzhůru líný kroužek kouře.

„Něco na ten způsob jako Peiperův výpad proti obklíčení 316. divize na začátku zimy.“

„Peiper! Ten nafoukaný mladý hejsek!“ odfrkl Sup, který žárlil na všechny důstojníky SS, kteří byli povyšováni rychleji než on. Bylo víc než jasné, že Jochen Peiper z Leibstandarte Adolf Hitler, 1. divize SS, to dotáhne na generála, což byl Supův sen, ještě než mu bude třicet. „Ten chlap nemyslí na nic než na slávu a další metál na blůze. Udělá všechno, aby si vyléčil bolest v krku.“ Úzkostlivě přejel prstem po svém Rytířském kříži, jako by se chtěl ujistit, že ho stále má, že jeho vlastní „bolest v krku“ je „vyléčena“.

„Pokud dokážeme dát dohromady bojovou jednotku složenou z obrněných vozů, polopásových transportérů a pár obojživelných volkswagenů a získat dobrovolníky – nepřekvapilo by mě, kdyby se přihlásil celý Wotan – dostali bychom se přes řeku a doprostřed kotle a vysekali je z toho dřív, než by si Ivani vůbec uvědomili, co se děje,“ vykládal vzrušeně von Dodenburg a snažil se velitele se skobovitým nosem přesvědčit, aby schválil narychlo načrtnutý plán na osvobození Schulzeho, Matze a ostatních.

Sup pomalu odložil doutník a chladně hleděl na zardělého mladého důstojníka.

„Můj milý příteli,“ protáhl se svým nejlepším pruským přízvukem, „nenechte se strhnout emocemi. Copak nechápete, že jsou ztraceni? Pokud už nejsou mrtví, brzy budou. Věřte mi.“

Von Dodenburg otevřel ústa k námitce, ale Sup ho pohybem pěstěné ruky umlčel.

„Žádné ale, mein Lieber. Vážím si vašeho zájmu o mužstvo, ale zapomeňte na ně. Až nastane čas, budete moci napsat jejich příbuzným, že zemřeli hrdinskou smrtí za národ a Vůdce,“ krátce se zachechtal. „Jaké větší pocty by se mohlo dostat příslušníku Hitlerových SS? Kromě toho,“ mrkl rozverně na konsternovaného podřízeného, „jsou to jenom obyčejní poddůstojníci a vojíni, a jak jistě dobře víte, ‚opravdovým člověkem jste až od hodnosti poručíka‘.“

Rozzlobený von Dodenburg vyběhl do ledového rána a v uších mu stále zněl velitelův cynický smích…

Table of Contents

copyright

titul

Úsloví 1

Úsloví 2

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

Mapa Děmjanský kotel, zima 1942