Joseph Kanon

Istanbulský pasažier

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Original title: Joseph Kanon: ISTANBUL PASSAGE

Copyright © 2012 by Joseph Kanon

Cover design: HEAD DESIGN LTD.

Cover photographs © Alamy/Arcangel

Slovak edition © Fortuna Libri, Bratislava 2013

Translation © Vladislav Gális, 2013

Vydalo vydavateľstvo Fortuna Libri v edícii Fortuna Litera.

www.fortunalibri.sk

Redakčná a jazyková úprava Silvia Pospechová

Zodpovedná redaktorka Anna Kališková

Prvé vydanie

Táto kniha je fikcia. Mená, postavy, miesta a udalosti sú buď výtvorom

autorovej fantázie, alebo sú použité fiktívne, a preto akákoľvek podobnosť

so skutočnými živými alebo mŕtvymi osobami, obchodnými spoločnosťami,

udalosťami či miestami je úplne náhodná.

Všetky práva vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie reprodukovať, ukladať do informačných

systémov ani rozširovať akýmkoľvek spôsobom, či už elektronicky,

mechanicky, fotografickou reprodukciou, alebo inými prostriedkami,

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

ISBN 978-80-8142-090-0

1

Bebek

PRVÝ POKUS MUSELI ODVOLAŤ. CELÉ DNI PRIPRAVOVALI ČLN A ZABEZPEČENÝ dom a potom, niekoľko hodín pred odovzdaním, sa strhol vietor – poyraz. Dul od severovýchodu, hnal sa krížom cez Čierne more a čeril pred sebou vodu. Vlny v Bospore, ktoré pri domoch na brehu, zvaných yali, zvyčajne nebývali o nič vyššie ako brázdy za loďou, sa vzpínali a narážali do prístaviska. Leon sotva rozoznával z pobrežia ázijský breh, viditeľný len ako šnúry slabých svetiel ukryté za tylovým závesom z dažďa. Kto by teraz riskoval? Ešte aj pravidelne premávajúce trajekty vymeškajú plavby, nieto podplatený rybársky čln. Predstavil si, ako rybár odhaduje svoje možnosti: rozbúrené more, kormidlovanie naslepo, nádej, že silueta, čo sa náhle vynorila o štyridsať metrov ďalej, nie je loď naložená drevom, ktorej sa nedá vyhnúť. Alebo ďalší deň v bezpečnom prístave, uväzovanie lán a popíjanie slivovice pri liatinovej piecke. Kto by mu to vyčítal? Iba blázon sa za búrky vyberie na more. Pasažier musí počkať. Človek mieni, počasie mení.

„Ako dlho to ešte bude trvať?“ spýtal sa Mihai a tuhšie sa zababušil do hrubého kabáta.

Parkovali tesne pod pevnosťou Rumeli Hisari a pozorovali zakotvené člny, ako sa hádžu na vlnách a šklbú za kotevné laná.

„Ešte polhodinu. Ak len mešká a nenájde ma tu...“

„Nemešká,“ mykol plecom Mihai a obzrel sa. „Je ten chlap až taký dôležitý?“

„Neviem. Som len poslíček.“

„Je tu zima ako v psinci,“ zamrmlal Mihai a zapol motor. „Čudné, v tomto ročnom období.“

Leon sa usmial. Istanbul si každý predstavoval ako mesto, kde je stále leto, dámy jedávajú v záhradných pavilónoch šerbet a na vlnách sa vznášajú loďky. No cez zimu sa ľudia triasli vo svetroch pri ohrievačoch, celí prekvapení, že mesto vôbec zastihol chlad.

Mihai zapol kúrenie, po niekoľkých minútach ho zasa vypol a zatiahol hlavu do kabáta ako korytnačka. „Poď so mnou, ale nijaké otázky,“ zacitoval ironicky.

Leon prešiel dlaňou po zahmlenom okne a očistil ho. „Nič ti nehrozí.“

„Super, to je novinka. Nemohol si to vybaviť sám?“

„Prichádza z Konstance a pokiaľ viem, ovláda len rumunčinu. Ako by som sa s ním asi dohovoril? Rukami-nohami? Zato ty...“

Mihai mávol rukou. „Určite je to Nemec. Jeden z vašich nových priateľov.“

„Nemusíš to robiť.“

„Je to len malá službička. Neskôr mi ju odplatíte.“

Zapálil si cigaretu a Leon na chvíľu uvidel jeho zarastenú tvár a ostré prešedivené vlasy. Šedín bolo čoraz viac. Keď sa zoznámili, Mihai mal vlasy ešte tmavé a zvlnené, upravené v štýle bukureštského dandyho, ktorým kedysi aj bol – známym vo všetkých kaviarňach na bulvári Calea Victoriei.

„Okrem toho, dobre vidím, že už aj potkany opúšťajú loď,“ pokračoval pochmúrne. „Nás nechceli pustiť, a teraz aha, ako sa plašia.“

„Spravil si, čo sa dalo.“ Mal palestínsky pas, mohol sa pohybovať po Bukurešti, ako chcel, žiadať finančnú podporu a prenajímať ošumelé lode. Bola to jeho posledná možnosť, až kým ho nepripravili aj o ňu.

Mihai si potiahol z cigarety a zadíval sa na vodu, čo stekala po prednom skle. „Ako si na tom ty?“ opýtal sa. „Vyzeráš unavene.“

Leon len pokrčil plecami a neodpovedal.

„Prečo to vlastne robíš?“ obrátil sa k nemu Mihai. „Vojna sa skončila.“

„Hej? Mne to nikto neoznámil.“

„Nie, lebo chcú začať ďalšiu.“

„O nikom takom neviem.“

„Daj si pozor, aby sa ti to nezapáčilo. Len čo sa do toho zažerieš...“ Mihaiov hlas, zachrípnutý od dymu, zlyhal. Ešte stále mal balkánsky prízvuk. „Potom to už je o ničom. Je to len zvyk. Ako toto,“ natiahol ruku s cigaretou. „Zachutí ti a nemôžeš prestať.“

Leon naňho pozrel. „A čo ty?“

„Pre nás sa nič nemení. Stále zachraňujeme Židov.“ Sucho sa usmial. „Teraz pred našimi priateľmi. Do Palestíny sa nevydávajú víza, takže kam majú ísť, do Poľska? A ja ti teraz pomáham dohovoriť sa s nacistom. Ohromné.“

„Prečo hovoríš o nacistovi?“

„Načo by sa to inak všetko robilo? Kvôli nejakému chudobnému utečencovi? Nie, to bude niekto, kto pozná Rusov. A kto už pozná Rusov lepšie?“

„Len hádaš.“

„Tebe je to jedno? Je ti ukradnuté, čo a koho doručíš?“

Leon odvrátil pohľad, potom sa zahľadel na hodinky. „No, dnes večer už aj tak nepríde, nech je to ktokoľvek. Radšej pre istotu zavolám z tamtej kaviarne.“

Mihai sa nahol dopredu a znovu naštartoval. „Zájdem za roh.“

„Kdeže, radšej zostaň tu. Nechcem, aby auto...“

„Rozumiem. Prebehneš cez cestu v daždi, zmokneš a vrátiš sa ešte zmáčanejší do čakajúceho auta. Bude to menej podozrivé – ak by sa niekto pozeral.“ Zaradil jednotku.

„Auto je tvoje,“ odvetil Leon. „To je všetko.“

„Nazdávaš sa, že si ho ešte nevšimli?“

„Ty si myslíš, že áno? To by si už vedel,“ dodal Leon pochybovačne.

„Vždy predpokladaj, že áno.“ Mihai sa obrátil s autom na ceste a zastal pred kaviarňou. „Preto rob to, čo sa očakáva – buď nenápadný. Povedz mi ešte niečo: keby bola tá tvoja zásielka dorazila, mal som ho niekam odviezť? Niekam, kde bude bývať?“

„Nie.“

Mihai pritakal. „Tak je to lepšie.“ Kývol hlavou k bočnému oknu. „Zavolaj, nech im to nie je nápadné.“

V kaviarni sedeli štyria muži, hrali domino a popíjali čaj z pohárov na stopkách. Keď zdvihli zraky, z Leona sa v okamihu stalo to, čím pred nimi chcel byť – ferengi, cudzinec, ktorého zastihol dážď, otriasal si mokrý klobúk a potreboval si zatelefonovať. Uvedomil si, že od vzrušenia sa mu do líc hrnie krv. Áno, zachutilo mu to. Videl to Mihai na ňom? Vycítil, aké to je? Akoby robil niečo zakázané a nik mu na to neprišiel. Plánovanie, úniky. Dnes večer sa viezol električkou na konečnú v Bebeku a peši vyšiel ku klinike. Tou cestou kráčal už veľa ráz. Ak by ho sledovali, určite by parkovali len blok od brány kliniky, čakali by a tešili by sa, že sú v suchu, v teple a vedia, kde je. No on tesne za veľkými oleandrami zamieril k bočnej bránke, zvrtol sa a vykročil k Bosporu, kde čakal Mihai, a náhle sa cítil slobodne, takmer extaticky. V tme ho iste nik nezazrel. Ak sú ešte tam, fajčia, nudia sa a myslia si, že je v budove kliniky. Tento druhý život, v ktorom ide peši k autu, ten patrí iba jemu.

Telefón bol na stene pri toaletách. V miestnosti sa ozývalo len tiché klopkanie dominových kociek a sykot vriacej vody, takže keď Leon hodil do automatu žetón, zarinčalo to. Ferengi, ktorý hovoril po anglicky – to by o ňom povedali tí muži, ak by sa naňho niekto pýtal.

„Tommy?“ Našťastie je doma, nešiel na večeru.

„Ach, dúfal som, že zavoláš,“ ozval sa Tommy veselým hlasom ako z klubu, kde v pozadí znie cinkanie ľadu. „Chceš tú správu, viem, viem. Predstav si, stenograf sa neukázal. Vyskytli sa nejaké problémy s lodnou dopravou. To je typické, však? Počasie sa trochu pokazí, a hneď sa všetky trajekty...“ Leon si predstavil na druhej strane jeho okrúhlu tvár, čoraz mäsitejšiu, tukom obrastenú čeľusť. „Zajtra ti ju dodám, dobre? Veď zmluva je inak v poriadku, len čakáme na kvóty. Dnes som pol dňa pretelefonoval s American Tobacco, takže v tejto záležitosti ste všetci na jednej lodi. Potrebujeme už iba podpisy.“ Z Commercial Corp., čo bola vojnová agentúra, Tommyho krytie na konzuláte.

„To je v poriadku, aj tak trčím na klinike. Len som si chcel overiť, či je to na ceste.“

„Nie, žiaľ, až zajtra. Prepáč mi to, nejako ti to vynahradím. Kúpim ti v Parku drink.“ To nevyznelo dobre. Na drink je už neskoro.

„Som ešte v Bebeku.“

„Začnem sám, nech mám náskok.“ Takže je to rozkaz. „Netráp sa, dokotúľam ťa potom domov.“ To bol ich typický žartík, lebo Leonov byt bol v činžiaku pod kopcom, na ktorom stál hotel Park, tesne pred širokou zákrutou ulice Aya Pasa.

„Daj mi hodinu.“

„Z Bebeku?“ V Tommyho hlase zaznelo prekvapenie a podráždenie.

„Pozri sa von. V tomto počasí to pôjde pomaly. No drž mi miesto.“

Hráči domina klopili oči a predstierali, že nepočúvajú. No aj keby, čo by z jeho slov mohli usúdiť? Leon si objednal čaj, len z vďaky barmanovi, že mu dovolil použiť telefón. Pohár ho hrial v dlaniach a on si uvedomil, že všade inde na tele cíti chlad, lebo do topánok mu už presakuje voda. A teraz ho ešte čaká hotel Park, kde každý každého pozoruje, no tvári sa, že nie, a Tommyho žoviálny hlas hlaholí po každom drinku ešte mocnejšie.

„Takže sa to presúva,“ povedal Mihaiovi, keď k nemu nastúpil do auta. „Zajtra môžeš?“

Mihai prikývol.

„Niečo sa deje. Volá ma na pohárik do Parku.“

„Obchod s tabakom je náramne vzrušujúci.“

„Skôr kedysi býval,“ usmial sa Leon.

V skutočnosti tam teraz vládla rutina, ospanlivá a taká predvídateľná ako Kniha hodín. Agenti kupovali tabakové listy typu Latakia a on zariaďoval ich prepravu, potom cestoval vlakom do Ankary po povolenia na vývoz. Zo stanice Haydarpasa vyrazil o šiestej, do cieľa prišiel na druhý deň o desiatej ráno. Tak vlastne začal so sebou nosiť veci pre Tommyho – dokumenty, ktoré nemohli vložiť do vaku s diplomatickou poštou. Aspoň nejaký príspevok k vojnovému úsiliu. Vtedy ešte nepracoval za peniaze, bol iba Američanom, čo rád pomôže, aby len tak nepostával v klube a neopíjal sa s ľuďmi z firiem ako Socony a Ligget & Myers a Western Electric, ktorí boli jeden ako druhý – obchodníci, čo so šťastím prečkávali v závetrí vojnu. Tommy ho požiadal, aby pomohol firme Commercial Corp. s nákupom chrómu, aby sa k nemu nedostali Nemci, a odrazu bol Leon vo vojne, v tej zvláštnej, ktorá sa odohrávala pri večeri u Abdulláha alebo počas recepcií na konzuláte, kde sa príslušníci bojujúcich strán grupovali pri opačných stenách. Boli to kokteilové vojny. Neskôr, keď už vedel viac, ho prekvapilo, koľko iných ľudí sa do nich tiež zapojilo. Stopovali zásielky, čo sa prepravovali cez úžiny, zbierali klebety. Podplatili obchodného atašé, ktorý potreboval peniaze, aby pracoval pre ich stranu. Každý spriadal pavučiny, všetci sa navzájom pozorovali a turecká tajná služba Emniyet sledovala úplne všetkých. S ospanlivosťou bol koniec.

„Vysadím ťa doma, určite sa chceš prezliecť.“

„Nie, odvez ma späť do dediny. Chcem sa ísť ešte pozrieť na kliniku.“

Mihai počkal s otázkou, až kým neboli takmer na mieste. „Ako jej je?“

„Rovnako,“ neutrálnym tónom odvetil Leon.

Potom už nebolo čo povedať. No aspoň sa o ňu zaujímal. Anna bola preňho stále živá a prítomná, nie iba pacientka na Obstbaumovej klinike, ktorá sa stiahla do seba, zmizla kamsi do tajného sveta za svojimi očami. L’udia sa na ňu pýtali stále – bolestné otázky v klube, rozpačitý záujem v práci –, no postupne zabúdali, že ešte stále jestvuje. Zíde z očí, zíde z mysle. Len Leonova rana sa nie a nie zaceliť. Ona sa predsa môže hocikedy vrátiť, tak náhle, ako odišla. Niekto ju musí čakať.

„Vieš, čo si myslím?“ pokračoval Mihai.

„Čo?“

„Niekedy mám dojem, že to robíš pre ňu, aby si niečo dokázal. Neviem však čo.“

Leon mlčal.

„Stále sa s ňou rozprávaš?“ ozval sa po chvíli Mihai.

„Áno.“

„Povedz jej, že sme dostali preč celú loď. To sa jej bude páčiť.“

„Aj popri britských hliadkach?“

„Zatiaľ áno, inak by sme skončili na Cypre. Odkáž jej, že to boli tentoraz tri stovky. Zachránili sme tristo ľudí.“

Leon sa vrátil naspäť tou istou bočnou uličkou, tou istou bránkou. Očakával, že bude musieť zvoniť, no dvere neboli zamknuté a on sa zamračil. Nedbanlivosť personálu ho pobúrila. Sem sa však nikdy nepokúšal prešmyknúť nik nepovolaný – a vlastne, kto by chcel ísť dnu? Klinika bola skôr útočiskom pre odložených ľudí než liečebňou. Doktor Obstbaum patril k nemeckým utečencom, ktorých Atatürk v tridsiatych rokoch vítal, lebo dúfal, že pomôžu novozaloženej republike na nohy. Tí, čo si to mohli dovoliť, sa presťahovali do Bebeku či bližšie do Ortaköya, kde im stráne s jedľami a lipami azda pripomínali domovinu, alebo sa len všetci nahrnuli ako stádo za prvým, ktorý sa tam usadil. Väčšinu personálu na klinike tvorili stále Nemci a Leon dúfal, že Anne možno pomôže, ak budú hovoriť jej rodnou rečou a ona im porozumie – pokiaľ ešte stále vníma. Samozrejme, ošetrovateľky a ľudia, ktorí ju kúpali, kŕmili a zhovárali sa okolo nej, boli tureckej národnosti, takže si nakoniec uvedomil, že je to vlastne jedno a začal sa obávať, že Anna je ešte odrezanejšia od sveta než predtým. Sám doktor Obstbaum mu odporúčal, aby sa s ňou rozprával.

„Nemáme predstavu, čo počuje. Pri takejto forme melanchólie človek nereaguje, ale asi si uvedomuje, čo sa okolo neho deje. Jej mozog funguje, inak by nedýchala a nemala by zachované pohybové funkcie. Ide o to, aby sme udržali terajšiu úroveň mozgovej aktivity. Časom sa možno aj zvýši. Takže skúsime hudbu. Neviem, či ju počuje, no mozog ju zrejme vníma. Niečo v ňom funguje.“

Nebola to rušivá hudba, len taká, ktorú poznala, akú počúvala aj doma. Krásne tóny, čo vyplnia ticho okolo nej – ak ich bude počuť.

„Väčšinou mám pocit, že hovorím sám so sebou,“ priznal Leon.

„Tu úplne každý hovorí sám so sebou,“ zažartoval s úsmevom doktor. „Je to očividne jedna z najväčších životných radostí človeka. Vás o to aspoň niekto žiada.“

„Je neskoro,“ šepla po turecky ošetrovateľka a hľadela na vodu, čo mu kvapkala z kabáta.

„Už spí? Aspoň jej dám dobrú noc. Prepáčte, že...“

No ošetrovateľka mu už briskne otvárala dvere, klientove vysvetlenia ju nezaujímali. Posedí si, porozpráva, ako to vždy robil, a ona sa bude musieť znovu pozrieť do pacientkinej izby a spraviť ešte jednu obchôdzku. Čo už, klinika je súkromná a on platí.

Anna ležala v posteli v izbe plnej tieňov, kde svietila len slabá nočná lampička. Leon sa dotkol jej ruky a ona otvorila oči, zahľadela sa naňho, ale nespoznávala ho. To bolo najznepokojujúcejšie – všetko okolo seba vnímala, no nereagovala. Česali ju, ľudia chodili po izbe, v diaľke sa odohrávalo všeličo iné, ale pre ňu to boli len nejasné pohyby.

„Ako sa cítiš?“ oslovil ju. „Je ti dosť teplo? Vonku je strašná búrka.“ Ukázal hlavou na sklené dvere, za ktorými cupotal dážď.

Neodpovedala a on to už od nej ani neočakával. Jej ruka nereagovala na dotyk. Keď rozprával, odpovedal si za ňu aspoň v duchu, aby udržal niť rozhovoru. Občas, keď vedľa nej sedel, začul v hlave jej hlas, imaginárnu konverzáciu, a to bolo ešte horšie, ako keď viedol dialóg len sám so sebou.

„Je tu pekne, však?“ poznamenal a ukázal na izbu. „Útulne. Gemütlich.“ Akoby mohlo vystriedanie jazyka zmeniť aj niečo iné.

Pustil jej ruku a sadol si na stoličku.

Keď sa zoznámili, stále rozprávala, slová z nej len tak kypeli, preskakovala z nemčiny do angličtiny, akoby jeden jazyk nedokázal obsiahnuť ten prúd reči, všetko, čo mala na srdci. Jej oči boli tiež všade, občas predstihli slová, čakali na ne a rozjasňovali jej tvár. Zvláštne na tom bolo, že tá tvár zostala aj teraz rovnaká, nezmenená časom – úchvatná pokožka, jemná línia líc, všetko bolo tak ako predtým. Starnutie sa počas jej duševnej neprítomnosti zastavilo, len oči boli iné, prázdne.

„Dnes večer som bol s Mihaiom. Pozdravuje ťa. Vravel, že prepašovali celú loď, takže ľudia sa znovu dostávajú do bezpečia.“ Možno ju to zaujme, je to jej srdcová téma. Len ju nevyľakajte, upozorňoval ho doktor, hovorte iba o bežných, domáckych témach. Ach, čo o tom Obstbaum vie? Bol tam, kde je ona teraz? Vari Anne záleží na tom, že Fatma ochorela a namiesto seba poslala upratovať svoju sestru? „Tristo ľudí,“ zdôraznil. „Takže sa znovu pustili do akcie – Mosad, kto iný, keď ide o takú veľkú loď?“

Odmlčal sa. To nemal vravieť, bola to pripomienka tej tragédie. Obstbaum si myslel, že sa to Anne stalo, keď sa potopila loď Bratianu. Vo vode sa pohojdávali mŕtvoly detí. Vtedy sa jej mozog odvrátil od sveta a zatiahol za sebou záves. Obstbaum navrhol, aby ju umiestnili do izby s výhľadom do záhrady, nie na Bospor, kde po celý deň premávajú lode, čo by jej to stále pripomínali. Každý obyvateľ Istanbulu chcel z okna dovidieť na vodu – za osmanskej éry dokonca zákony zakazovali staviteľom, aby zakrývali iným domom výhľad. Izba obrátená do záhrady bola preto lacnejšia a bolo tam aj príjemne – ten pohľad na stráň s cyprusmi, píniami a judášovcom, z ktorého na jar pršali ružové kvietky. Doma by to stálo celý majetok, tu to zvládol. A na dohľad nebol ani jediný člnok.

„Myslel som si, že dnes budem potrebovať rumunčinu. Niekoho sem chcú dostať, ale nepovedia koho. Mám naňho dozerať. Georgovho starého domáceho som požiadal, aby mi našiel izbu pri Aksarayi – nenapadne im hľadať v moslimskej štvrti. A potom sa spustil lejak...“

Zháčil sa, keď počul sám seba, ako vyslovuje nahlas mená, ako jej hovorí to, čo by nemal nikto vedieť. Všetky úniky a tajné cestičky boli nanič. Prišiel mu na um ďalší paradox: odkedy odišla, môžu sa úprimne porozprávať, aspoň o niektorých veciach. Zostali však iné témy, ako zásuvky, ktoré sa nepatrí otvoriť. Veci, čo sa nesmú vysloviť. Tvoji rodičia zahynuli. Nedozvedeli sme sa o tom, ale inak to byť nemôže. Nie sú na nijakom zozname. Nevieš si predstaviť, aké ťažké bolo to hľadanie, koľko bolo tých fotiek. Stretávam sa s jednou ženou, ale ide len o sex. Predtým som mal z toho zlý pocit, teraz sa na to teším. Nie je to také ako medzi nami. Je to iné. Neverím, že sa preberieš, vrátiš. Nemôžem to povedať nahlas – aspoň nie pred tebou –, ale myslím si, že je to tak. Neviem, prečo sa ti to stalo, čo som urobil, čo si urobila ty. Tie zásuvky radšej nechám zavreté.

„Náhodou som sa stretol s Gusom Hooverom. Socony ho posiela domov, ale loď sa aj tak nedá zohnať, tak čo s tým? Pôjde teda lietadlom. Stojí to strašné peniaze, no asi majú čo míňať. Spravil by to Reynolds pre mňa? Niežeby som plánoval odísť, ale ty si chcela, však? Túžila si vidieť New York.“ Odmlčal sa, nechal jej čas na prípadnú odpoveď. „Možno tam pôjdeme, keď ti bude lepšie. Teraz ťa nie je vhodné premiestňovať a tu sa o teba aspoň môžem starať.“ Znovu ukázal na izbu. „Tu sa ti hádam polepší.“ Opäť sa odmlčal. „Ak sa budeš snažiť. Obstbaum síce hovorí, že to nemôžeš ovplyvniť, ale čo ak môžeš? Pokús sa o to. Všetko by bolo také ako predtým, azda aj lepšie. Je po vojne, po tých strašných veciach.“ Už keď to vyslovil, vedel, že to nie je pravda – ľudia zostávajú v táboroch, lode sa stále potápajú, všetko, pred čím Anna ušla, sa ustavične odohráva. Prečo by sa vlastne mala vrátiť? Kvôli nemu? To je zásuvka, ktorú by nemal otvoriť. Je to moja vina? Ona je jednou z mnohých obetí vojny, tak mu to vysvetlil Obstbaum, ale čo ak sa odlúčila od sveta, aby mohla opustiť jeho? To vie len ona a už nikdy mu to nepovie. Gus odletí domov, potom aj ostatní, a on tu zostane, bude sa rozprávať sám so sebou a civieť do záhrady. „Musíte byť trpezlivý,“ radil mu Obstbaum. „Myseľ je ako vaječná škrupinka. Znesie obrovský tlak, no ak raz praskne, nie je ľahké znovu ju dať dokopy.“ Vysvetlenie ako z Alice – keď raz Hupky-Dupky spadne, niet mu pomoci. No bol to Leon, kto tu sedel a v jeho svete zívala prasklina.

„Onedlho budem musieť odísť. Tommy si chce dať v Parku drink. Predstav si, v takýto večer! Niežeby Tommymu dážď niekedy zabránil v pití, ale aj tak je to zvláštne. Vieš, čo mi zišlo na um? Že ma chce zverbovať, zveriť mi moju vlastnú operáciu, lebo to, čo som dnes spravil, už nie je práca pre poslíčka. Dostával by som za to peniaze. Najvyšší čas, aby...“ Zase tára, aby zabil čas. „Takže... nepotrebuješ niečo?“

Vstal, prešiel k posteli a položil ruku na tmavé vlasy, čo sa jej rozprestierali okolo hlavy. Pohladil ich iba zľahka, lebo na telesnom kontakte bolo teraz čosi neskutočné – dotýkal sa ženy, čo tu vlastne nebola. A vždy nastala chvíľa, keď sa mykol a stiahol, čakal, že sa Anna zrazu k nemu načiahne a schmatne ho za ruku, že konečne prepukne jej šialenstvo. Opakom ruky ju pohladil po čele, aby ju upokojil, a ona zatvorila oči, asi sekundu vyzerala tak ako kedysi po milovaní, keď sa jej zmocňovali driemoty.

„Vyspi sa,“ šepol. „Vrátim sa k tebe.“

No nie zajtra. Spočiatku za ňou chodieval každý večer, bol to akýsi rituál, ale potom dni zrazu akosi preleteli, plné iných vecí. To bolo najhoršie – hoci to nechcel, aj on ju pomaly opúšťal.

Vonku prešiel cez dedinu na pobrežnú cestu, prezerajúc si zaparkované autá. Prípadných špehov by však aj tak nemohol vidieť, či áno? Ak by boli dobrí, tak sotva. Človek v tejto brandži po čase získa akýsi šiesty zmysel. Keď ešte Anna spolupracovala s Mihaiom, turecká polícia bola veľmi nešikovná. Policajti sa usadili kdesi v hale hotela Continental, kde sídlil Mosad, vždy tam bol znudený poliš v obleku, za oblakom cigaretového dymu si zrejme pripadal neviditeľný. Anna s Mihaiom pracovali otvorene – vybavovali víza pred týždenným vlakom do Bagdadu, z ktorého sa cestovalo ďalej do Palestíny. Tú cestu využívalo len málo utečencov, ale aspoň bola legálna. Polícia sledovala Annu, keď chodila do pobočiek Červeného polmesiaca, pozorovali ju, keď na stanici Sirkeci kontrolovala zoznamy cestujúcich, sledovali trasu do Haydarpasy, vzorec taký známy, že im nezišlo na um pozrieť sa aj inam. Keď sa rozbehla ilegálna práca a začali odchádzať Mihaiove lode, policajti stále sledovali Annu do Sirkeci a fajčili v hotelovej hale.

Jej práca sa neskôr stala krytím aj pre Leona. Bolo nutné monitorovať židovskú manželku, čo pracuje pre Mosad, nie jej amerického manžela. Raz práve hral v Sümer Palasi v Tarabyi tenis, keď ho na slovíčko zavolal muž, ktorého odhadol na policajta. Chcel hovoriť o jeho manželke. Nepochybne to myslí dobre, ale jej činnosť budí pozornosť. Turecko je neutrálna krajina a oni sú tu len hostia. Je povinnosťou muža dozerať na svoju domácnosť. Nik predsa nechce škandál – ani firma R. J. Reynolds Company, ani turecká vláda. Leon si spomenul, ako vtedy bez slova stál pred starým hotelom, zízal na slávne hortenziové kry a pokúšal sa neusmievať. Vychutnával si nečakaný darček osudu. Podozrivá je Anna, nie on.

No to boli len miestni. Emniyet, tajná služba, to bolo čosi iné, nenápadné ako vzduch, ktorý dýcha každý. Na svojom kurte boli vo výhode. Keď bol tunajším šéfom Macfarland, bol presvedčený, že medzi jeho ľudí niekoho nasadili, a to mohlo znamenať, že vedia o Leonovi, hoci pracoval neoficiálne a nikde nebol evidovaný. Tommy si peniaze neťahal len tak z vrecka. Kde by Leona asi našli? Medzi rozličnými výdavkami? Medzi zákazkami, ktoré Tommy zveroval ľuďom na voľnej nohe, tak ako dnes.

Námestie bolo prázdne, na dohľad ani električka, len dve ženy sa chúlili pod dáždnikom a čakali na kolektívny taxík dolmus. Napodiv, bol tu aj jeden normálny taxík, možno mieril od Taksimu. Leon ho zastavil, obzrel sa ponad plece, nastúpil a takmer očakával, že sa kdesi rozsvietia reflektory a zahučí motor. No nesledoval ho nikto. Vnútri sa opäť porozhliadal. Premávka bola riedka, dážď všetkých zahnal dnu. V Arnavutköyi sa za nich zaradilo auto, ale znovu odbočilo, nechalo ich na pokoji. Nikto. Iba ak by bol tento taxík z Emniyetu. Vzápätí sa šofér začal na čosi ponosovať, jeho slová zanikali v šušťaní stieračov a Leon prestal uvažovať aj nad touto možnosťou. Ani so šiestym zmyslom to netreba preháňať. Možno sa ani nemusel obťažovať tajnými únikmi z kliniky a stretnutiami s Mihaiom na ceste. Azda ho už prestali sledovať a Mihai má pravdu – robí to iba zo zvyku.

& & &

Kým sa Leon dostal do hotela Park, Tommy mal už v sebe zopár pohárikov a červené líca mu len tak žiarili. Široké plecia si stále zachovali mocnú líniu hráča za Pennovu univerzitu, no všetko ostatné na ňom ochablo a zmľandravelo po rokoch sedenia a dupľovaných porcií jedla.

„Kriste, ty si mokrý! Čo si šiel peši? Daj si niečo, nech sa zohreješ. Mehmet, čo tak ešte dva poháre toho istého? Tamto si ich vypijeme,“ oznámil a so zastonaním sa zdvihol od baru. Zamieril k stolíku pri drevom obloženej stene.

Bolo tu viac ľudí, ako Leon očakával, zrejme hoteloví hostia, ktorým sa nechcelo von, no aj tak zostalo dosť prázdnych stolov. Dlhá vonkajšia terasa s výhľadom na istanbulský výbežok bola už niekoľko týždňov zatvorená. Leon si pamätal, aká bývala plná, čašníci s podnosmi lietali von a dnu ako vtáci, ľudia sa rozprávali a obzerali, kto prišiel. Bavili sa o tom, aké to bývalo v klube Stork v New Yorku.

„Prepáč, že to takto dopadlo,“ povedal Tommy. „Sám som sa o tom dozvedel až z odkazu. S ubytovaním nebude problém, však?“

„Nie, na mesiac mi ho podržia. Nevedel som, ako dlho tu...“

„Na mesiac? Koľko nás to vyjde?“

„Je to v Laleli. Izba je lacná, môžete si ju dovoliť.“

„V Laleli – doboha, kde to je? Na ázijskom brehu?“

Leon sa usmial. „Ako dlho tu žiješ?“

Tommy namiesto odpovede mykol plecom. „Čo s tou izbou urobíme, keď ho presunieme?“ spýtal sa.

„Môžeš si tam vodiť ženy. Je tam súkromie.“

„Hej, budeme tam iba my a blchy. Tak, už to tu máme,“ poznamenal, keď priniesli nápoje. „Vďaka, Mehmet.“ Zdvihol pohár. „Na modré nebo a dobrú plavbu.“

Leon zdvihol pohár zároveň s ním a chlipol si. Studený, ostrý nápoj s náznakom chuti borievky. Mehmet položil na stôl striebornú misku s pistáciami a spätkoval preč.

„Preboha, len si predstav, čo ten už asi počul,“ nahlas uvažoval Tommy, keď za ním hľadel. „Za celé tie roky.“

„Možno nepočúva.“

„Všetci počúvajú. Otázka znie, komu to potom prezradia.“

„Okrem nás?“

Tommy ho ignoroval. „Hovorievalo sa, že úplne každý čašník v tejto miestnosti dostával veľmi dobre zaplatené za informácie minimálne od dvoch klientov, niektorí aj od viacerých naraz. Pamätáš sa, ako ten jeden posielal svoje líbesbrífy von Papenovi, a potom ho zverbovali aj Briti?“ Pobavene pokrútil hlavou. „Ťahal to na obe strany šesť mesiacov. Klobúk dole.“

„Načo to bolo dobré? Povedal už niekto v Parku niečo, čo by iní chceli vedieť?“

Tommy sa usmial. „Neprestávam dúfať. Tak či onak, o to tu nikdy nešlo. Dôležité je vedieť, čo hovoria aj čo nehovoria. Niekomu sa to môže zísť. Niekomu, kto zloží všetky kúsky mozaiky dokopy.“

„Myslíš si, že niekto taký existuje?“

„Kriste, dúfam. Ak nie...“ Nedokončil vetu. „Niečo ti poviem. Kedysi to tu žilo, bol to čertovsky divoký podnik. Všetci boli v jednej miestnosti, tamto sedel Packy Macfarland a vedľa neho Nemčúr, ktorý predstieral, že je vo vojenskom námorníctve. A ten Japonec, Tashima, pamätáš si ho, ten s okuliarmi! Najskôr som si myslel, že je to premiér Tojo. A Mehmet vtedy počúval všetkých.“

„Staré zlaté časy.“

Tommy zdvihol pohľad, upútal ho Leonov tón.

„No tak, Tommy, v Parku je ešte priskoro na posledné pomazanie. Mehmet je stále samé ucho a len sám Boh vie, kto ešte. Aspoň si to myslím.“

Tommy pokrútil hlavou. „Tu sa to už skončilo.“

Leon sa poobzeral. Alkohol mu už trochu stúpol do hlavy. „Nuž, Nemci sú preč, aj Tojo. Tak sme to chceli, či nie?“

„Mám na mysli nielen tento podnik. Všetko sa skončilo. Neutrálne mesto vo vojne, o to má každý záujem. Zapoja sa Turci? Nezapoja? Čo majú za lubom všetci ostatní? A čo teraz? Teraz už ide len o Turkov.“

„Ešte vždy tu máš mňa a ja stále čakám na člny,“ povedal Leon a dopil. „Zatiaľ sme tu.“

„Už to dlho nepotrvá.“

„Čo tým chceš povedať?“

Tommy odvrátil pohľad, potom zdvihol ruku a objednal ďalšie drinky.

„Chystáš sa domov?“ hádal Leon.

„Musíme sa porozprávať.“

„Preto pijeme?“ Takže nepôjde o novú úlohu.

Tommy prikývol. „Ukončujú operáciu.“

Len nedaj nič najavo. „Ktorú?“

„Tunajšiu. Nás všetkých – teda skoro všetkých.“

„Kam pôjdeš?“

„Do Washingtonu. Vieš, v septembri nás preradili pod ministerstvo vojny. Asi sa potrebovali čím skôr zbaviť Billa. G-2 to chcela od začiatku. Výskum a analýza patrí už kompletne pod ministerstvo vnútra. Teraz sa volá Oddelenie pre výskum a tajné informácie. No čo bude s terénom? Čo chce ministerstvo vojny robiť s terénnymi agentmi? Je po vojne.“

„To povedz Rusom,“ odsekol Leon.

„To je len v Európe, nie tu. Kristepane, Leon, hádam si si nemyslel, že to tu potiahneme spolu naveky, či áno? Po vojne?“ mierne podráždene zvýšil hlas. „Hej, Mehmet.“ Odtisol staré poháriky, aby bolo miesto na nové, niečo prehodil, ale Leon to nepočul, len pozoroval Tommyho tvár, jeho červené líca, pohybujúce sa počas reči. Tommy vedel, že to príde, už si zariaďoval preloženie, vybavoval si prácu. Stôl na ministerstve vojny alebo niečo bližšie k baru Mayflower? Leon pozrel na nový pohárik a pocítil nevoľnosť. Čo má teraz robiť on? Znovu bude len nakupovať tabak, čakajú ho dni bez vzrušenia.

„Kedy sa to stane?“ spýtal sa.

„Koncom mesiaca.“

A to hovorí len tak!

„Čo bude so mnou?“

„S tebou? Myslel som si, že sa potešíš, keď sa to skončí. Nikdy si to nechcel robiť, musel som ťa prehovárať, už si zabudol? Hoci musím priznať, že si sa napokon do toho vrhol. Lepšieho človeka som nikdy nemal. Vieš to, však? Je ti jasné, že som si to o tebe vždy myslel.“ Pohol rukou, akoby ju chcel položiť na Leonovu, ale neurobil to. „Mohol by som sa za teba prihovoriť. Hovoríš po turecky, to niečo znamená, ale oni tu už zatvárajú krám. Všetko sa vracia pod G-2 a ty nemieniš vstúpiť do armády, či hej?“ Zadíval sa naňho ponad okraj pohára. „Je čas ísť domov, Leon. Aj OWI sa už zbalila. Všetci idú domov.“

„Ja som v Štátoch nebol... ako dlho? Desať rokov.“

„Nechceš tu vari zostať. Čo tu máš?“

Svoj život.

„Povedz vo firme, nech ťa pošlú domov. Urobíš parádnu kariéru v tabakovom priemysle.“

Pošlú ho domov? Dostane kanceláriu v dlhom rade iných, nebude mať vlastnú sekretárku ani miestnosť s výhľadom na Taksim. Nasťahuje sa do domčeka v Raleighu s malým dvorom namiesto bytu na Aya Pasa, odkiaľ vidieť až dole k Marmarskému moru. A kde bude Anna?

Pokrútil hlavou. „Nechcem presúvať Annu. Teraz sa jej darí dobre, robí pokroky. Ak zmení prostredie...“ Tá lož mu vyšla z úst celkom hladko. Aj preto bol najlepší.

„V Štátoch by sa jej podľa mojej mienky darilo ešte lepšie. Tam pre ňu niečo urobia, no tunajšie nemocnice...“ Zháčil sa. „Vyzeráš zvláštne. V čom je problém? V peniazoch?“

„V peniazoch?“ Leon si odfrkol. „Koľko mi platíš? Nestojí to ani za reč.“ Ba áno, stojí. „Asi mi nesadol ten drink,“ povedal a odtisol pohárik. „Som uťahaný z toho čakania.“ Zdvihol zrak a stretol sa s Tommyho pohľadom, za skleným leskom sa tajila ostražitosť. „Pre peniaze som to nikdy nerobil,“ uistil ho.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1

Bebek

2

3

4

5

6

7