Liz Coleyová

Návrat z temnoty

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Original title: Liz Coley: PRETTY GIRL-13

Copyright © 2013 by Liz Coley

Cover photo © 2013 by Sven Schrader/Getty Images

Cover design by Sammy Yuen and Tom Forget

Slovak edition © Fortuna Libri, Bratislava 2013

Translation © Zuzana Kamenská, 2013

Vydalo vydavateľstvo Fortuna Libri v edícii Fortuna Litera.

www.fortunalibri.sk

Redakčná a jazyková úprava Denisa Stareková

Zodpovedná redaktorka Anna Kališková

Prvé vydanie

Všetky práva vyhradené.

Nijaká časť tejto publikácie sa nesmie reprodukovať,

ukladať do informačných systémov ani rozširovať

akýmkoľvek spôsobom, či už elektronicky, mechanicky,

fotografickou reprodukciou, alebo inými prostriedkami,

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

ISBN 978-80-8142-089-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Pre J., ktorá prežila.

PRVÁ ČASŤ

Ty

PROLÓG

STRATENÝ ČAS

ZABUDLA SI, AKO SKORO VYCHÁDZA SLNKO V LETNÝCH STANOVÝCH táboroch a ako nahlas ráno štebocú vtáky. Schúlila si sa vo svojom teplom spacom vaku, aby ti do tváre nesvietilo zelené svetlo, ktoré prenikalo cez zelenú nylonovú látku, ale nemohla si zaspať. Najprv si musela niečo urobiť. Keď si sa súkala zo spacáka, vzdychla si si.

„Čo je, Angie?“ Livin ospalý šepot zaznel zo záhybov jej spacieho vaku.

Katie sa so šuchotom zasunula hlbšie do pokojnej kukly a zakryla si hlavu.

„Musím ísť do lesa,“ odpovedala si. Tento kód medzi skautkami znamenal, že si potrebuješ odskočiť.

„Už je niekto z nášho tábora hore?“ Liv pootvorila oči a pozrela sa na teba.

„Asi nie.“ Potiahla si nosom. „Ešte nezaložili oheň na raňajky.“

Liv sa rozšírili oči. „No my nie sme na rade, či?“

„Nie. Ešte spi.“

Otvorila si zips na stane a vkĺzla si do čerstvého ružového rána. Vysoko nad korunami stromov plávali červenkasté oblaky. Ihličie pod nohami tlmilo zvuk tvojich šľapiek, keď si sa zakrádala od tábora. Všetci ešte spali. Slnko zatiaľ nestihlo zohriať vzduch a ty si mala oblečené tričko s krátkymi rukávmi. Na rukách ti naskočili zimomriavky.

Čistinku, kde si vaša skupina včera poobede rozložila tábor, obkolesovalo niekoľko tisíc ihličnatých stromov – borovica stočená, borovica ťažká, borovica Jeffreyho, borovica Lambertova. Pani Wellsová ti prikázala naučiť sa naspamäť, ako vyzerá ich kôra a ihličie, aby si získala odborku z rozpoznávania stromov. Našla si chodník, po ktorom ste včera pochodovali do táboriska, a chvíľu si po ňom kráčala. Hľadala si trochu hustejší porast stromov. Viac súkromia ti divočina poskytnúť nemohla. Chodník lemovali malé plody augustových černíc. Za hrsť si zjedla ako skoré raňajky. Kyslá červená šťava ti zafarbila pery a prsty. Krížom cez chodník ležal padnutý strom, na ktorom rástla huba pripomínajúca lietajúci tanier. V duchu si ho zaradila medzi orientačné body. Potom si zišla z chodníka a prešla si šesť či sedem metrov do lesa na miesto aspoň trochu zakryté kríkmi, aby si sa vycikala.

Pomaly si sa otočila okolo vlastnej osi, aby si sa zbavila pocitu, že ťa niekto uvidí. Tento pocit si v lese mala vždy. Potom si si stiahla tepláky a čupla si si. Pre dievčatá je umenie cikať v lese bez toho, aby si zamočili nohy alebo oblečenie.

Zapraskal konárik a tebe to znelo ako rana z pušky. Srdce sa ti od šoku rozbúchalo. Očami si preletela smerom k zvuku. Čakala si, že uvidíš veveričku. Zajaca. Jeleňa. Hocičo iné, len nie muža, ktorý skoro celý splýval s lesným porastom. Jediné, čo nesplývalo, boli jeho tmavé oči – oči, ktoré na teba hľadeli s akýmsi známym hladom.

„Psst,“ priložil si prst na pery. Kráčal k tebe.

Usilovala si sa vytiahnuť si tepláky, ale od hanby a šoku ti zdreveneli ruky. Nemohla si odtrhnúť zrak od mužových očí. Nevidela si jeho tvár, lebo ťa paralyzoval svojím intenzívnym pohľadom. Nežmurkal. Otvorila si ústa, aby si niečo povedala, zakričala, prosila, no nevyšlo z nich nič – stiahlo ti hrdlo, akoby si okolo neho mala uviazanú slučku a on ju uťahoval. O chvíľku sa za tebou načiahol. Pravou dlaňou ti zakryl ústa a ľavou ti skrútil ruku za chrbát, aby si sa mu nemohla vytrhnúť. Zabudla si dýchať.

„Nebráň sa, krásavica,“ zašepkal, pritlačil sa k tebe a vlhkými perami sa ti dotkol ucha. Brániť sa? Končatiny ti zoslabli. Hrozilo, že sa ti podlomia kolená. Nemohla si spraviť ani krok, nieto ešte bežať, utekať preč. Ako si sa mohla ubrániť? Zovrelo ti žalúdok a v ušiach ti zaznelo hvižďanie vetra, v hlave sa ti strhol hurikán.

V tom huriavku si začula piskľavý hlások malého dievčatka, ktorý na teba volal: „Rýchlo! Skry sa!“

Otvorila som ti hrdzavú bránu, aby si mohla vkĺznuť dnu.

Medzi sluchami si cítila bodavú bolesť. Ty si však stála zmrznutá v jeho zovretí. Ťahali sme ťa, kým sa niečo nezlomilo. Na chvíľku si sa zmrštila do maličkého, ostrého bodu svetla, pocítila si, ako ťa niečo odrezalo od vlastného tela.

Skryla si sa. Ukrývali sme ťa, kým hrozba nepominula.

Trvalo to veľmi, veľmi dlho.

1

VÝSLUCH

„TERAZ SA VRÁŤ,“ POVEDAL HLAS. ANGIE MEDZI LOPATKAMI pocítila štuchnutie. Urobila tackavý krok vpred a vystrela ruky, aby udržala rovnováhu.

„Nerob,“ ohradila sa a rýchlo sa otočila, ale nikto za ňou nestál. Premkol ju zvláštny pocit, ktorý ju na chvíľu celkom ochromil.

Striaslo ju a pokrútila hlavou, aby si ju prečistila. Keď sa jej hlava prestala točiť, znova otvorila oči. Zažmurkala a zaostrila na svoju ulicu. Na svoju slepú ulicu, na domy svojich susedov. Slnko svietilo vysoko na bezoblačnej azúrovej oblohe. Horúce vetry Santa Any čechrali ambrovníky. Okraje padajúcich listov naberali červenkastú farbu. Na chodníku boli roztrúsené pichľavé guľaté plody, pripomínajúce maličkých ježkov. V auguste?

Niečo ťažké jej ťahalo ľavú ruku k zemi. Bola to len igelitová taška. Kde mala kempingový výstroj? Nadvihla tašku, aby do nej nazrela, a vtedy si všimla čosi čudné. Od prekvapenia pustila tašku a zadívala sa na svoju ľavú ruku. Niečo vážne nebolo v poriadku. Toto nebola jej ruka. Toto neboli jej prsty. Tieto prsty boli dlhšie a tenšie, ako mali byť. A na prostredníku mala nastoknutú čudnú striebornú obrúčku. Pokožku mala suchú a drsnú. Okolo zápästí sa jej ťahali tmavé jazvy, pripomínajúce náramky. Otočila pravú ruku a hľadela na neznáme praskliny a mozole na svojej dlani. Na skúšku ju zovrela do päste. Niečo... nesedelo.

Angie sa zamračila a rýchlo sa obzrela. Ako sa sem dostala? Nepamätala si, že by sem kráčala. Bola predsa... v lese? Bola úplne zmätená.

Zaškvŕkalo jej v bruchu a jej pravá ruka okamžite vyletela k drieku – pevnému a chudému. Odkiaľ sa na nej nabrala tá ohavná košeľa? S kvetmi a volánmi? To vôbec nebol jej štýl. Určite si ju nekúpila ani Liv či Katie. A keby si ju aj jedna z nich kúpila, v nijakom prípade by si takú otrasnú vec nepožičala.

Zdvihla tašku a nakukla dnu. Videla zbierku cudzieho šatstva. Prázdnotu v žalúdku vystriedala nevoľnosť. Hlava jej plávala, bola dezorientovaná a celkom mimo.

Angie očami prešla po domoch v slepej ulici. Autá pred nimi vyzerali presne tak, ako mali, čo ju utešilo, kým nezazrela pani Harrisovú s kočíkom. Vchádzala do garáže. Pani Harrisová predsa nemala deti.

Rozbehla sa a po prvý raz pocítila otlaky na chodidlách a bolesť v nohách. Domov, musela sa dostať domov. Samozrejme. Stratila sa v lese. Teraz bola doma.

Pod trstinovou podložkou nahmatala kľúč a odomkla si červené vchodové dvere. „Mami!“ zakričala. „Hej, mami, som doma!“ Vošla dnu. Na schodoch sa zjavila mama, hnala sa nadol, nohami sa ledva dotýkala podlahy, na tvári mala šokovaný, neveriacky výraz a potom vybuchla do plaču. Zovrela Angie do náručia a bez slova vzlykala.

„Mami,“ povedala Angie do maminých vlasov. „Mami, nemôžem dýchať.“ Taška s tlmeným buchnutím dopadla na dlážku. Z pier si odhrnula niekoľko maminých vlasov. V jej hnedých kučerách si všimla strieborné pramienky.

„Nemôžeš dýchať... nemôžeš dýchať?“ mama uvoľnila objatie. Chytila Angie za plecia a uprela pohľad na jej tvár. „Nemôžeš...“ Zasmiala sa. Znelo to ako napäté, hysterické šteknutie. „Panebože! Panebože! Zázrak! Vďakabohu. Vďaka.“ Zdvihla oči k stropu. „Vďaka,“ zopakovala.

Na poschodí sa ozvalo spláchnutie záchoda a potom k nim doľahol otcov hlas: „Margie, čo je to tam za hluk?“

Mama pošepkala Angie: „Ach, tvoj otec... On jednoducho...“ Stratila reč. Mala bledú tvár. Priveľmi okrúhlu a bledú.

Mlčanie vyplnili otcove kroky na medziposchodí. Chvíľku tam len stál, s rukami prilepenými k lícam. Díval sa na Angie a oči sa mu zaliali slzami. „Angela? Si to naozaj...“ Zadrhol sa mu hlas.

Angie sa pozerala z jedného na druhého. „Áno. Som to naozaj... Čo sa deje?“ Nielen ona bola nejaká iná. Aj s rodičmi nebolo niečo v poriadku. Po chrbte jej prebehol mráz.

„Anjelik?“ Otec to slovo zašepkal. Stál na medziposchodí, zamrznutý v tom čudnom momente. Jeho čierne vlasy boli celkom šedivé. Jeho vlhké oči mali aspoň sto rokov.

Angie začalo tĺcť srdce a nohy sa jej chveli, akoby sa samy od seba chceli rozbehnúť preč. „Prestaňte s tým! Úplne ma desíte.“

„My ťa desíme?“ Mama sa znova hystericky rozosmiala. „Angie, kde... kde si bola?“

„Veď to viete.“ Stiahlo jej žalúdok. „Stanovať.“

Bez slova na ňu hľadeli a jej sa zrazu ťažko dýchalo. „Stanovať,“ povedala o niečo rozhodnejšie. Otec sa na ňu zarazene pozeral z medziposchodia. „Stanovať,“ zopakoval. „Stanovať?“ Hlas mu preskočil o oktávu vyššie. „Stanovala si tri roky?“

Angie zamkla dvere na kúpeľni a oprela sa o ne chrbtom. Jej obľúbené uteráky, krémové s ružami, viseli na háčiku, presne tam, kde ich nechala. Voňali avivážou. V živote nebola taká šťastná, že vidí uterák. Bolo to dokonalé. Bolo to presne také, aké to malo byť. Na rozdiel od jej rodičov.

Uťahovali si z nej? Zbláznili sa? Nemohla zmiznúť na tri roky. Také niečo by predsa človek len tak nezabudol!

Pustila vodu do umývadla a potom sa pozrela do zrkadla, odkiaľ na ňu hľadela tvár s jasnými sivými očami. V tej chvíli totálneho prekvapenia zabudla dýchať.

Dievča v zrkadle by mohlo byť jej staršou sestrou. Bolo vyššie a chudšie. Jeho lícne kosti boli vyrysované, zatiaľ čo Angine boli mäkké a okrúhle. Malo bledú tvár, kým Angina bola opálená po lete strávenom pri bazéne. Dievča malo dlhé vlasy špinavej blond farby, zatiaľ čo na Anginých bol melír a mala ich ostrihané na mikádo. Dievča malo na rukách svaly, sivú pokožku, jazvy a ešte jednu zvláštnosť, pre ktorú bolo pre Angie neznámou osobou. Na hrudi malo obliny – prsia. Angie skĺzla pohľadom na svoj hrudník. Čo to, dopekla, je?! Prsia? Kde sa tam nabrali?

Prešla prstom po vrchnom gombíku košele. Bála sa pozrieť.

Vyľakalo ju trieskanie na dvere. „Angela! Angela, preboha, nesprav nejakú hlúposť!“ Otcov hlas znel vystrašene. „Neurob... nie...“

Angie otočila kľúčom a otvorila dvere. „Nič také som nechcela,“ zamrmlala. Zapýrila sa pod náhlym návalom pocitu viny. Za čo sa cítila vinná?

Otcovi sa v tvári zračilo napätie. Na čele sa mu perlil pot. Angie fascinovane hľadela na tie kropaje potu. Uvedomila si, že otec mal oholenú len polovicu brady.

Pohľadom skĺzol vpravo od nej. Prehovoril hlbokým a zachrípnutým hlasom: „Detektív Brogan príde o pätnásť minút. Povedal, že sa nemáme dotýkať ničoho, čo by mohlo poslúžiť ako dôkaz.“

„Dôkaz čoho?“ nechápala Angie. Ťaživé ticho, kým otec zvažoval odpoveď, vypĺňal zvuk tečúcej vody. Ich pozornosť upriamil na umývadlo.

„Panebože, Angela! Dúfam, že si práve zo seba nič nezmyla. Však nie?“

Ukázala mu špinavé ruky. V záhyboch a póroch pokožky mala toľko usadenej špiny, že boli skoro sivé. „Dôkaz?“ zopakovala. „Oco, dôkaz čoho?“

Otcove ústa sa na chvíľu bolestivo skrivili. Pot mu už stekal po sluchách. „Dôkaz čohokoľvek, po komkoľvek a po akomkoľvek mieste.“

Angie sa naňho zmätene dívala.

Na čele sa mu objavili vrásky. Pod očami mal tmavé kruhy. „Naozaj nevieš, o čom rozprávam, však?“

Angie sa cítila hlúpo. Niečo od nej očakával. Nevedela čo, ale cítila, že v ňom vrie hnev. Čosi sa v nej pohlo, prešla k nemu a objala ho okolo pása. Siahala mu po bradu. „Tak veľmi ťa ľúbim,“ šepla. Cítila, že stuhol a potom sa odtiahol. Musela spraviť niečo zle. Spustila ruky. Prepadol ju strach.

„Musím, musím sa doholiť,“ povedal z ničoho nič a odvrátil sa od nej. „Zastav vodu. Choď dole k mame a počkaj tam s ňou.“ Prešiel po chodbe k rodičovskej spálni a zavrel za sebou dvere.

Angie mala hmlistý pocit, že by bolo dobré, keby si poplakala, no všetko v nej bolo zamotané a zamrznuté, stiahnuté ako obrovský nádych predtým, ako sa dostaví bolesť. Mala chuť obhrýzť si necht na palci, ale bol odporne špinavý. A navyše „dôkaz“. Znova jej zovrelo žalúdok. Dôkaz čoho?

Jej pozornosť upútal zvláštny prsteň. Prečo si nevedela spomenúť, kde si ho kúpila? Z tej otázky bola čudne nervózna. V sluche pocítila varovné pichnutie blížiacej sa bolesti hlavy. Stiahla si striebornú obrúčku a položila ju na misku s mydlom. Bolesť ustala. Prsteň pravdepodobne patril Liv alebo Katie. Najlepšie bude priveľmi nad tým nepremýšľať.

Otcov holiaci strojček už bzučal, keď sa Angie náhlila po schodoch. Zastavila sa v polovici, jej nohy primrzli na medziposchodí. Ako stratené dieťa ostala stáť na polceste medzi otcom na poschodí a mamou na prízemí. Jej tep odbíjal sekundy. Niekto prichádzal. Oco povedal, že detektív. Hľadela na vchodové dvere, kým sa za matným sklom neobjavil tieň.

Ozvali sa dve zaklopania a mama vyletela z kuchyne, aby otvorila dvere.

Za nimi stál vysoký ryšavý muž. Mama sa mu s tlmeným vzlykom hodila do náručia. Jednou rukou ju potľapkal po pleci a otočil sa k medziposchodiu, kde Angie stále váhala, či má zísť dole.

Mužovi sa rozšírili oči. „Angela,“ zašepkal. „Vitaj doma.“

Nežne sa oddelil od mamy a vystrel pravú ruku dlaňou nahor. Bolo to napoly gesto vyzvania a napoly pozdrav. „Prosím,“ prihovoril sa jej. „Nezídeš k nám?“

Oco ho nazval detektív, muž však mal na sebe modré džínsy s dierou na jednom kolene. Rukávy flanelovej košele mal vyhrnuté nad lakťami. Vyzeral neformálne, pohodlne a – udivene.

Angie urobila štyri kroky nadol a načiahla sa za jeho vystretou rukou. Bola obrovská. Tá jej sa v jeho dlaniach celkom stratila, keď ju chytil oboma rukami.

„Som z losangeleského okresného šerifského úradu. Detektív Phil Brogan,“ predstavil sa. „Prepáč, že som sa tu zjavil takto. Pracoval som v záhrade, keď mi Mitch zavolal, a okamžite som prišiel.“ Mal drsnú, mozoľnatú ruku, no jej dlaň držal opatrne a nežne ako novonarodené mačiatko. Naklonil hlavu a zadíval sa jej do tváre s nepatrným náznakom úsmevu na perách.

Angino napätie sa začalo rozplývať, mrazenie mizlo až do chvíle, keď to všetko pokazil.

„To je neuveriteľné,“ povedal. „Mám pocit, že ťa už poznám.“

Okamžite sa cítila odhalená, bezbranná. Poznal je úplne neznámy človek. Zalapala po dychu. Ovládla vzlyk skôr, ako sa jej vydral z hrdla. Keby teraz začala plakať, nikdy by neprestala.

„Panebože, veľmi ma to mrzí, Angela,“ hneď sa ospravedlnil a pustil jej ruku. „Mitch mi do telefónu naznačil, že asi trpíš stratou pamäti, že nevieš, ako dlho si bola preč ani kde si bola. Si dezorientovaná a to je pomerne bežné.“

Bola to pravda? Angie sa usilovala rozlúštiť jeho pohľad. Mal modré, láskavé, úprimné oči. Nenašla v nich hrozbu. Dobre. Možno to, čo sa jej dialo, nebolo také nezvyčajné. Pocítila iskričku nádeje. Možno jej naozaj pomôže prísť na to, čo sa stalo.

Prikývla a on sa na ňu milo usmial. „Poď.“ Rukou ukázal na obývačku pred nimi. „Nemusíme tu predsa stáť ako kolky.“

Zhora sa ozvalo buchnutie a Angie si predstavila obrovskú bowlingovú guľu valiacu sa dole schodmi, ktorá ich všetkých zrazí z neistých nôh, ale bol to len oco. Myklo jej kútikom úst. Detektív si to všimol a usmial sa na ňu očami. Mal zaujímavé oči. Tmavomodré dúhovky boli posiate oranžovými fliačikmi. Nikdy podobné nevidela.

Oco prešiel popri nich a ani sa na ňu nepozrel. Diaľkovým ovládačom zapálil oheň. „Zdá sa, že jej je zima,“ povedal na vysvetlenie. Samozrejme, teplo plynového plameňa, bezpečne zavretého za sklenenými dverami, bolo prislabé na to, aby sa dostalo až k nej.

Angie prešla pohľadom po celej miestnosti. Všetko známe bolo na svojom mieste. Mäkké zelené vankúše na béžových kožených pohovkách. Závesy so vzorom listov, siahajúce po podlahu, boli odhrnuté, aby dnu prúdilo slnečné svetlo. Staromódny televízor v drevenej skrinke s ovládačom a televíznym programom. V knižnici na bočnej stene kopy kníh. Nebolo možné, aby v tejto miestnosti ubehli tri roky. V nijakom prípade. Nič sa tu nezmenilo.

Detektív sa posadil na stoličku, ktorá bola najbližšie pri Anginom mieste na pohovke. Výraz na jeho tvári znežnel. Dlaňou sa pošúchal po strnisku na brade. „Angela, je mi to veľmi ľúto. Viem, že je to pre teba nesmierne ťažké. Si zmätená.“

Naozaj to vedel? Angela o tom pochybovala. Zmenila sa jeho realita jedným mihnutím oka? Upierala pohľad na svoje kostnaté kolená. Potláčala nebezpečné slzy. Kolená sa pred jej očami rozmazávali. Prestaň!

Brogan jej jemne položil ruku na sklonenú hlavu. „Určite teraz najviac túžiš po chvíľach s rodinou a chceš, aby som ťa nechal na pokoji.“

Takmer nebadateľne prikývla. Bola mu vďačná za porozumenie. Vedela, že to myslel úprimne – chápal, aká je nestabilná. Nezdalo sa jej, že by to bola len policajná technika, ktorou sa ju usiloval pripraviť na výsluch.

Mama, sediaca vedľa nej, jej stisla ruku a Angie sa zadívala do detektívových vážnych očí. Na lícach mal pehy. To si predtým nevšimla. „Lenže...“ povedala namiesto neho, lebo cítila, že tam smeruje.

„Lenže mojou prácou je zistiť, či došlo, alebo nedošlo k zločinu, ktorý treba vyšetriť. Najmä ak máme nové stopy. Rozumieš?“

Stiahlo jej hrdlo a mala pocit, že sa povracia. Sťažka prehltla. „Zločin? Spravila som... Spravila som niečo zlé?“

„Nie, ty nie, Angie!“ vyhŕkla mama a nechtiac nechtami zaryla do Anginej dlane. Angie trhlo.

„Margie.“ Brogan sa pozrel na mamu a zdvihol obočie. „Prepáč, Angela. Mám len niekoľko otázok, ktoré ti musím položiť hneď teraz. Potom budú nasledovať ďalšie kroky.“

„Aj ja chcem vedieť zopár vecí,“ skočil mu do reči otec. „Ako si sa, preboha, dostala domov, Angela? Pomohol ti niekto? Prešla si celú cestu pešo?“

„Áno.“ Z pier jej uletelo jediné slovo, ktoré však nedávalo zmysel. Odkiaľ? Angie netušila.

„Nebuď smiešny, Mitch!“ zahriakla ho mama. „Z miesta, kde zmizla, k nám domov je to viac než tridsať míľ.“

„Dolu kopcom,“ zašepkala Angie. Nikto ju nepočul. Odkiaľ sa nabrala tá myšlienka?

„Okrem toho,“ pokračovala mama, „mohla byť hocikde. Úplne mimo Kalifornie.“

Brogan sa postavil a začal sa pomaly prechádzať po izbe. Angie ho sledovala pohľadom. Zmenil sa – už to nebol ten pohodlne oblečený muž v džínsoch. Nežná, chápavá tvár razom zmizla. Teraz bol leopardom na love. Policajtom na pochôdzke. Angie bola v strehu.

Aj hlas sa mu zmenil. Bol ostrejší, chladnejší. „Angela. Tušíš, ako dlho si bola preč? Pamätáš si niečo o tom mieste? Hocičo?“

„Nie. Ja... hm, nie. Nemám ani poňatia.“ Angela ukázala na rodičov. „Hovoria, že prešli tri roky. No... ja neviem. Nezdá sa mi to. Bolo to len niekoľko dní.“

„Utiekla si naschvál?“

Angie sa zamračila. „Utiekla? Nie. Samozrejme, že nie.“

„Nemala si doma nejaké problémy? Prípadne v škole alebo v cirkevnom zbore? Nepotrebovala si si spraviť pauzu? Oddýchnuť si od niečoho? Od niekoho?“ Jeho pohľad bol zvedavý, povzbudivý, ale zároveň desivý. Prechádzal sa, sledoval a počúval.

„Nie. O čom to vravíte? Všetko je v poriadku. Bolo... v poriadku.“

Mama ju objala okolo pliec. Angie sa o ňu oprela, aby zdôraznila svoje slová.

Brogan prikývol. Nato prehovoril pomaly a opatrne: „Dohodla si si s niekým stretnutie? Navštívila si nejakú internetovú stránku, kde si sa zblížila s niekým zaujímavým?“

„Nie som predsa idiot! Nie a nie.“ Aké hlúpe otázky! Zmocňovalo sa jej vyčerpanie. Čo mala povedať, aby ju už konečne prestal trápiť?

Detektív pokrčil plecami. „Dobre. Na počítači doma ani v škole sme nenašli nijakú stopu, ktorá by tomu nasvedčovala, no aj tak som sa to musel spýtať.“

Otec konečne prestal stáť ako soľný stĺp a sadol si do kresla. Nahlas si pri tom vzdychol. Čo si myslel? Že sa s niekým len tak vyparila?

Brogan zachytil otcov výraz a vyslal k nemu varovný pohľad. Bolo ľahké čítať detektívovu tvár. „Angela, skúšala si niekedy alkohol alebo drogy? Veľa detí v tvojom veku s nimi experimentuje. Odpovedz mi úprimne. Nebudeme sa na teba hnevať, nebudeme robiť scény. Zoženieme ti pomoc.“

„Zlatko, môžeš sa nám zveriť,“ pridala sa mama. „Nebudeme ťa za to odsudzovať. Sľubujem.“

Mama možno nie, ale otec by ju súdil, napadlo jej, keď videla, ako si lakťami vyrýva diery do kolien.

Mama ho potľapkala po ruke a s nenútenou samozrejmosťou vyhlásila: „To by vysvetľovalo, prečo má zahmlenú pamäť.“

Angie nahnevane zastonala: „Nie, tak to nebolo. Nikdy som nepila nič iné ako víno pri Večeri Pánovej. Nikdy som neskúšala drogy. Raz som si potiahla z cigarety. A bolo to úplne nechutné, aby ste vedeli.“

„Môžem si obzrieť tvoje ruky?“ opýtal sa Brogan. Nebola to žiadosť. Bol to príkaz.

Vyvrátila oči a bez slova predpažila. Jej ruky boli pridlhé, pritenké, pribledé a mala pocit, že sú to cudzie ruky pripevnené k jej telu. Brogan prešiel prstom po neznámych jazvách na jej zápästiach, otočil jej dlane, aby si mohol pozrieť krátke, rozštiepené nechty, a potom si znova prezrel jej špinavé, stvrdnuté dlane. Prstom obišiel krúžok, ktorý jej na prostredníku zanechala obrúčka. Ostala po nej čistejšia, bledšia pokožka.

Pozrel sa na ňu s otázkou v očiach. „Vieš o tom niečo?“

Za uchom pocítila silné bodnutie. Prižmúrila oči a potriasla hlavou, čo znamenalo jasné nie. Bolesť poľavila. Vyčistila sa jej myseľ. Zdalo sa jej, že hmla sa rozplynula.

Stisol pery. „Maj so mnou strpenie. Poď sa so mnou pretláčať.“ Posadil sa do kresla a položil si lakeť na konferenčný stolík.

„Vyhráte. Máte obrovské ruky,“ predpovedala Angie. „Navyše máte oveľa dlhšiu ruku než ja.“

Zdvihol kútik v slabom úsmeve. „Predsa len by som to skúsil. Prosím.“

Angie sa zasmiala. „Jasné.“ Chytila ho za ruku a potlačila. Jej prsty zmizli v jeho zovretí, ale ruka sa mu zakývala. Zatlačil. Stretol sa s odporom. Prekvapila ho sila ukrývajúca sa v jej chudej ruke. Napli sa jej svaly. Jeho ruka bez varovania poľavila a ona ho premohla. „Nechali ste ma vyhrať,“ obvinila ho.

„Možno trochu. Zjavne si manuálne pracovala. Dlho. Na svoju veľkosť si veľmi silná.“

„Panebože!“ Mama vyskočila z pohovky a zopla ruky. „Manuálna práca? Hovoríte, že ju uniesli otrokári?“

To je trapas, napadlo Angie. Brogan však maminu otázku zjavne zobral vážne. „Nie, Margie. To je nepravdepodobné. Bola pomerne neďaleko.“

„Neďaleko? Po celý čas?“ otcovi sa čudne chvel hlas. „Podľa čoho usudzujete?“

„Jej oblečenie vonia živicou a dymom.“

Angie si ovoňala rukáv. Mal pravdu. No, samozrejme, to dávalo zmysel. Včera večer si predsa opekali pri táboráku. Vône sa však v odeve neudržia tri roky.

„Pravdaže,“ odvetila prosto. „Stanovala som.“

„Nič iné si nepamätáš?“ opýtal sa Brogan.

Už jej to začínalo liezť na nervy. „Pozrite,“ začala. „Povedala som vám, vám všetkým, že si nič iné nepamätám. Stanovala som. Potom som sa ocitla tu. Nespomínam si, či ma niekto odviezol domov, alebo som celú cestu prešla pešo. Nič si nepamätám. Odrazu som bola tu.“

„Angela, koľko meriaš?“ Detektív vystrel dlane, aby jej rodičom zabránil zasiahnuť.

„Stopäťdesiattri centimetrov,“ odpovedala bez zaváhania. Kútikom oka videla, že mama mierne zavrtela hlavou.

„A koľko vážiš?“

„To je trochu osobné, nie?“ ohradila sa.

Brogan sa po prvý raz doširoka usmial. „Prepáč. Áno. Odhadovanie váhy mi však veľmi nejde. Päťdesiat kilogramov?“

„Fíha! Fakt vám to nejde.“

„Veď som ti to vravel.“ Bol úprimný a jeho úškrn bol nákazlivý. „Prepáč. Viac?“

Angie sa takisto po prvý raz zasmiala. „Keď som sa naposledy vážila, mala som štyridsaťtri kíl.“ Jej smiech znel zachrípnuto, vŕzgavo, zabudnuto.

„A koľko máš rokov?“

„Trinásť,“ odvetila.

Mama na ňu zízala s otvorenými ústami. Než ju Brogan stihol zastaviť, vyšlo z nej zasyčané: „Še...“

Otcovi však detektívovo gesto ušlo. „Má šestnásť,“ trval na svojom. „Máš už šestnásť, Angela. Nepochopila si, čo sme ti doteraz hovorili?“

Angie hučalo v hlave. Čo sa to s nimi všetkými stalo? Otec bol napätý a nahnevaný – volal ju Angela, len keď bol na ňu naštvaný. Bola predsa jeho malý anjelik, jeho Angel. Nespravila nič zlé, iba sa asi stratila. A nebola to jej chyba.

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PRVÁ ČASŤ

1

DRUHÁ ČASŤ

TRETIA ČASŤ