Přeložil:

LUMÍR MIKULKA

John Verdon: Nechte ďábla spát

Vydání první

Copyright © by John Verdon, 2012

All rights reserved

Published in the United States by Crown Publishers,

an imprint of the Crown

Publishing Group, a division of Random House, Inc., New York

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2013 jako svou 1823. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Let the Devil Sleep

vydaného nakladatelstvím Crown Publishers, USA v roce 2012

Český překlad © 2013 Lumír Mikulka

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektor Oldřich Šetrný

Přebal a vazba © 2013 Emil Křižka

Ilustrace na přebalu © 2013 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: , s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-813-2

BARONET

Praha 2013

John Verdon

NECHTE ĎÁBLA SPÁT

Pro Naomi

PODĚKOVÁNÍ

Kontinuita je v obchodních a profesních vztazích zpravidla dobrá věc. A pokud se tato kontinuita týká vztahů se skutečně talentovanými a nadšenými lidmi, může to být skutečně nádherné.

Od vydání mého prvního románu Vražedná čísla přes druhý Zavři oči až po třetí Nechte ďábla spát se mi dostalo výsady pracovat s týmiž mimořádnými lidmi – skvělou agentkou Molly Friedrichovou, její úžasnou společnicí Lucy Carsonovou a se stále stejně bystrým editorem Rickem Horganem.

Děkuji vám, Ricku. Děkuji vám, Molly. Děkuji vám, Lucy.

Tato kniha je smyšleným příběhem. Jména, postavy, místa i události jsou buď dílem autorovy fantazie, nebo jsou použity ve smyšlených souvislostech. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, událostmi či místy je čistě náhodná.

ČÁST JEDNA

SIROTCI VRAŽDY

PROLOG

Bylo nutné ji zastavit.

Narážky nezabíraly. Jemná varování nenacházela odezvu. Nastal čas přitvrdit. Provést něco dramatického, co by zapudilo jakékoli mylné výklady, a připojit k tomu jasný komentář.

Srozumitelnost onoho komentáře byla rozhodující. Nesměl zůstat prostor pro pochybnosti a bylo nutné učinit konec otázkám. Policie, média i ta naivní malá šťouralka… ti všichni museli jasně a jednoznačně pochopit obsah jeho poselství, aby se dokázali shodnout na jeho významu.

Zamyšleně se zadíval na žlutý blok před sebou a dal se do psaní:

Okamžitě musíte zastavit svůj nedomyšlený projekt. To, co máte v úmyslu dělat, nelze tolerovat. Glorifikujete ty nejdestruktivnější lidi na této zemi. Je výsměchem mé snaze dosáhnout spravedlnosti, pokud jsou glorifikováni zločinci, které jsem já popravil. Vyvolává to neoprávněný soucit s těmi nejhoršími z nejhorších. To se nesmí stát. Nedovolím to. Deset let jsem spal v klidu, který mi přineslo to, čeho jsem dosáhl. V klidu, který mi přineslo mé poselství světu. V klidu, který mi přinesla spravedlnost. Donuťte mne, abych se opět chopil zbraně… A cena bude strašlivá.

Přečetl si, co napsal. Pomalu zavrtěl hlavou. Tón textu jej neuspokojoval. Vytrhl stránku z bloku a zasunul ji do štěrbiny skartovacího zařízení vedle židle. Začal znovu psát, na čistou stránku:

Přestaňte s tím, co děláte. Okamžitě toho nechte a zmizte. Jinak opět poteče krev. A bude jí více. Dávejte si pozor. Nerušte můj klid.

Tohle se mu líbilo více. Ale stále to nebylo ono.

Bude třeba na tom ještě zapracovat. Vybrousit jádro sdělení. Aby nezůstaly jakékoli pochybnosti. Aby to bylo dokonalé.

A měl málo času.

KAPITOLA 1

Jaro

Francouzské dveře byly otevřené.

Od stolu, u něhož většinou snídali a u kterého nyní Dave Gurney stál, se naskýtal pohled na poslední ostrůvky zimního sněhu. Podobaly se zdráhavě se vytrácejícím ledovcům a mizely z pastviny, takže nyní již přežívaly jen v prohlubních a na stinných místech táhnoucích se podél okraje lesa.

Vůně čerstvě obnažené země a neposečené trávy z loňského léta pronikla až do velké kuchyně jejich venkovského domu. Bývala doba, kdy ho tahle vůně dokázala uvést do stavu vytržení, ale teď si jí sotva všiml.

„Co kdyby sis vyšel ven,“ prohodila Madeleine od dřezu, kde umývala misku od cereálií. „Na sluníčko. Je nádherně.“

„Jo, to vidím,“ odtušil Gurney a ani se nepohnul.

„Anebo si venku jenom tak sedni a vypij si tam to kafe,“ zkusila to znovu a odložila misku na odkapávač na kuchyňské lince. „Přišlo by ti to k duhu.“

„Hm.“ Kývl hlavou, aniž by tím vyjadřoval jakýkoli názor, a znovu usrkl z hrnku, který držel v ruce. „Tohle je stejná káva, jakou kupujeme vždycky?“

„Co je s ní?“

„Já jsem neřekl, že s ní něco je.“

„Ano, je to stejná káva.“

Povzdechl si. „Myslím, že jsem se nachladil. Posledních pár dní moc nevnímám, jak co chutná.“

Položila ruce na okraj dřezu a podívala se na manžela. „Měl bys víc chodit ven. Měl bys něco dělat.“

„Jasně.“

„Já to myslím vážně. Nemůžeš jenom dřepět doma a civět tady do zdi. Onemocníš z toho. Už teď je to na tobě vidět. Ozval ses té Connie Clarkeové, co ti volala?“

„Zavolám jí.“

„Kdy?“

„Až se na to budu cítit.“

Neměl ale dojem, že by taková chvíle měla v dohledné budoucnosti nastat. Poslední dny to s ním nestálo za mnoho. Posledních šest měsíců. Zdálo se, jako kdyby se po zraněních, která utržil ve finále objasňování případu bizarní vraždy Jillian Perryové, odtáhl ode všeho, co bylo jakkoli spojené s normálním životem. Od drobných každodenních povinností, plánů do budoucna, lidí, telefonátů či jakýchkoli závazků. Až se nakonec dostal do stadia, kdy se mu nejvíce ze všeho zamlouvala čistá nepopsaná stránka v kalendáři zvěstující zase další měsíc, kdy nic nemusí, protože nikomu nic neslíbil. Uzavření se před světem mu splynulo s pocitem svobody.

Objektivně si přitom uvědomoval, že to, co se s ním děje, není dobré a že v jeho svobodě není ani stopy po klidu, neboť to, co cítil ve vlastním nitru, bylo nepřátelství, nikoli vyrovnanost.

Do jisté míry onu podivnou entropii odvíjející nyní předivo jeho života a izolující jej od okolního světa chápal. Nebo by přinejmenším dokázal vyjmenovat jednotlivosti, které sám považoval za příčiny svého stavu. Takřka úplně nahoru by umístil zvonění v uších trápící jej od chvíle, kdy se probral z kómatu. Podle všeho ovšem začalo už o dva týdny dříve, kdy na něj byly v jedné malé místnosti vypáleny tři rány.

Vytrvalý zvuk v uších (který, jak mu vysvětlil specialista na ušní, nosní a krční medicínu, ovšem nebyl „zvukem“, ale spíše nervovou anomálií, kterou coby zvuk chybně interpretuje jeho vlastní mozek) se dal jen obtížně popsat. Vysoký tón, nepříliš hlasitý a zabarvením připomínající lehce syčivý hlas jakéhosi hudebního nástroje. Jednalo se o tentýž jev, jaký je poměrně rozšířený mezi rockovými hudebníky a válečnými veterány. Z anatomického hlediska představuje záhadu a kromě okamžiků, kdy sám spontánně ustoupí, je prakticky nevyléčitelný. „Upřímně řečeno, detektive Gurney,“ uzavřel všechno onen lékař, „vzhledem k tomu, čím jste prošel, a s přihlédnutím ke zranění a kómatu by se dalo říct, že vyjít z toho všeho jen se slabým zvoněním v uších je zatraceně šťastný výsledek.“

Proti takovému závěru nemohl Dave mnoho namítat. Jenomže mu to nijak neusnadnilo zvyknout si na sotva slyšitelný zvuk, který jej obklopil, když všechno ostatní utichlo. Zvláště velký problém to býval v noci. Zatímco ve dne se to vše dalo přirovnat k takřka neznatelnému pískotu vzdálené čajové konvice, obklopovala jej v noční tmě zlověstně chladná, kovově znějící zvuková kulisa.

A k tomu ještě ty sny. Klaustrofobické sny, které mu připomínaly, co prožíval v nemocnici. Vzpomínky na to, jak měl sádrovým obvazem znehybněnou ruku a jak obtížně se mu dýchalo. Sny, po nichž v něm zůstávala panika ještě dlouhé minuty poté, co se probudil.

Stále ještě měl necitlivé místo na pravém předloktí poblíž bodu, kde mu první střela útočníka přerazila zápěstí. Pravidelně ono místo zkoumal v naději, že necitlivost už konečně ustupuje – anebo v temnějších dnech veden strachem, že se oblast bez citu dál rozšiřuje. Občas se dostavovala nepředvídatelná bodavá bolest v boku, kudy mu tělem prolétla druhá kulka. Kromě toho cítil, jak ho to svědí zevnitř – zhruba uprostřed hlavy na úrovni linie konečků zastřižených vlasů, kde mu třetí kulka roztříštila lebku. Ani poškrábat se tam vevnitř nedalo.

Snad největší nervozitu v něm ale vyvolával jiný důsledek prodělaných zranění: trvalá a nutkavá potřeba být ozbrojen. V minulosti nosil do služby zbraň jen proto, že to vyžadovaly předpisy. Na rozdíl od většiny policistů neměl ve střelných zbraních ani žádné zalíbení. Když pak po pětadvaceti letech od policie odešel, odložil spolu se zlatým odznakem detektiva i jakoukoli potřebu nosit napříště zbraň.

Dokud nebyl postřelen.

Když se ale nyní ráno oblékal, končil pokaždé a bez výjimky u malého pouzdra, které se upevňovalo ke kotníku a v němž začal nosit pistoli Beretta ráže .32. Nenáviděl tu utkvělou potřebu mít u sebe zbraň a zuřil nad proměnou, která se s ním udála a která jej nutila, aby tu zatracenou věc tahal všude s sebou. Doufal, že se celá tahle posedlost postupně sama vytratí, jenže až dosud tomu nic nenasvědčovalo.

K tomu všemu se mu ještě zdálo, jako kdyby v posledních týdnech viděl v očích Madeleine nové obavy. To už nebyl onen prchavý výraz plný bolesti a paniky, jaký zahlédl v nemocnici, anebo střídavé výrazy naděje a strachu, jež provázely počátky jeho rekonvalescence. Nyní šlo o cosi tiššího a hlubšího. Tohle byl jakýsi zpola ukrytý chronický strach. Jako kdyby se najednou stala svědkem čehosi děsivého.

Pořád ještě u stolu, dopil dvěma dlouhými loky kávu. Pak odnesl hrnek do dřezu a pustil do něho horkou vodu. Slyšel, jak Madeleine odešla chodbou do šatny, kde se dala do čištění bedýnky, kterou dala do domu pro kočku. Ta kočka sem přibyla nedávno z její iniciativy a Gurneyho napadlo, co si od toho manželka slibuje. Mělo ho to rozveselit? Myslela, že se začne zabývat životem jiného tvora, než byl on sám? Pokud bylo cílem tohle, pak to nezabralo. Kočka v něm nevyvolávala o nic větší zájem než cokoli jiného.

„Jdu si dát sprchu,“ oznámil.

Slyšel, jak Madeleine z šatny zavolala cosi, co znělo jako „jasně“. Nebyl si jistý, co přesně řekla, ale nenapadal ho jediný důvod, proč by se na to měl ptát. Odešel do koupelny a pustil si horkou vodu.

Dlouhá sprcha se spoustou páry… Dravý proud vody mu dlouhé minuty masíroval záda od krku až dolů, kde končí páteř. Svaly se uvolňovaly, vlásečnice rozšiřovaly, čistila se mysl i dutiny. Nádherný a povznášející pocit pohody.

Ve chvíli, kdy se znovu oblékl a vrátil se zpátky do kuchyně k francouzským dveřím, se jej začínal opět spontánně zmocňovat předchozí neklid. Madeleine byla venku na terase vydlážděné šedomodrým kamenem. Za ní se táhl malý kousek pastviny, který se začal po dvou letech sekání podobat trávníku. V hrubé bundě, oranžových teplácích a zelených holínkách si Madeleine razila cestu hlínou podél kamenných dlaždic. Co půl metru s vervou stoupala na rýč, vytyčovala jasně zřetelnou hranici a vyrývala ze země kořeny útočící divoké trávy. V jedné chvíli na něj upřela pohled, v němž se nejdříve zračilo, že ho zve, aby se k ní přidal, ale hned poté se její výraz proměnil ve zklamání nad tím, že se mu do čehokoli takového zjevně nechce.

Podrážděně se od ní odvrátil a přelétl pohledem dolů po svahu až ke svému zelenému traktoru, který stál zaparkovaný u stodoly.

Sledovala, kam se zadíval. „Tak mě napadlo: mohl bys traktorem zarovnat ty vyježděné koleje?“

„Koleje?“

„Tam, jak parkujeme auta.“

„Jasně…“ odtušil spěšně. „Asi jo.“

„Nemusí to být teď hned.“

„Hmm…“ Poslední zbytky duševní vyrovnanosti, kterou mu přinesla sprcha, se ztratily v nenávratnu, když proud jeho myšlenek doputoval k podivnému problému s traktorem, na který přišel před měsícem a na nějž se mu po většinu času dařilo nemyslet – až na ony paranoidní okamžiky, kdy ho doháněl k šílenství.

Zdálo se, že si ho Madeleine upřeně prohlíží. Usmála se, odložila rýč a zamířila k bočním dveřím domu. Nepochybně proto, aby si v šatně zula boty, než vejde do kuchyně.

Zhluboka se nadechl a civěl na traktor. Snad podvacáté uvažoval nad tou záhadně poškozenou brzdou. Jako kdyby mělo jít o jakousi zlomyslnou souhru, zakryl slunce temný mrak. Zdálo se, že jaro přišlo a už je zase pryč.

KAPITOLA 2

Velikánská laskavost pro Connie Clarkeovou

Gurneyova venkovská usedlost se nacházela v sedle hřebenu na konci venkovské silnice za vesnicí Walnut Crossing v Catskillu. Starý venkovský dům tam stál v mírném jižním svahu. Pastvina zarostlá vysokou trávou jej dělila od rozlehlé červené stodoly a hlubokého rybníka lemovaného orobincem a vrbami. Za ním se zvedal les, v němž převládaly buky, javory a střemchy. Směrem na sever se táhla další pastvina až nahoru k borovému lesu a sérii několika malých lomů, v nichž se těžil šedomodrý stavební kámen, odkud se naskýtal výhled do sousedního údolí.

Počasí zde v Catskill Mountains se vyznačovalo mnohem větším sklonem k prudkým změnám než v New Yorku, odkud Dave a Madeleine pocházeli. A tak se nyní celá obloha proměnila v beztvarou břidlicově šedivou deku, která zahalila kopce, a zdálo se, jako kdyby i teplota současně klesla během pouhých deseti minut o nejméně deset stupňů.

Spustilo se jemné mrholení smíšené se sněhem. Gurney zavřel francouzské dveře. Když je silněji přitlačil, aby mohl zastrčit západku, ucítil bodavou bolest na pravé straně žaludku. V následující chvíli to píchlo znovu. Už na to ale byl zvyklý. Tři ibuprofeny budou stačit. Zamířil do koupelny, kde měli lékárničku. Napadlo ho, že nejhorší na tom všem vlastně není fyzické nepohodlí. Horší mu připadalo vědomí vlastní zranitelnosti – fakt, že si uvědomuje, že může děkovat pouze štěstí za to, že je vůbec naživu.

Pojem štěstí nebyl něčím, co by měl právě lásce. Zdálo se mu, že se jedná o náhražku za vlastní schopnosti, dobrou tak pro hlupáky. Tentokrát mu náhodné štěstí sice zachránilo život, jenže šťastná náhoda nebyla spojencem, na nějž by se dalo spoléhat. Znal mladší než on, kteří ve své štěstí věřili a sázeli na ně, jako kdyby to bylo cosi, co jim patří. Ve věku osmačtyřiceti let ale Gurney věděl až příliš dobře, že štěstí je prostě jen štěstí a že neviditelná ruka, jež rozhoduje o tom, kterou stranou nahoru dopadne mince hozená do vzduchu, je studená jako ruka mrtvoly.

Bolest v boku mu kromě toho připomněla, že měl v úmyslu zrušit blížící se schůzku s neurologem v Binghamtonu. Za necelé čtyři měsíce se s tím člověkem viděl čtyřikrát, přičemž tato setkání mu připadala čím dál méně smysluplná – pokud jejich jediným smyslem nebylo, aby Gurneyova pojišťovna mohla posílat peníze na účet někoho jiného.

Telefonní číslo na neurologa měl spolu s dalšími kontakty na lékaře ve stole ve své pracovně. Místo aby pokračoval v cestě do koupelny pro prášky, zamířil přímo tam, aby vyřídil telefonát. Zatímco vyťukával číslo, představoval si v duchu onoho lékaře: ustavičně silně zaneprázdněného muže těsně před čtyřicítkou, s vlnitými, již zvolna mizejícími černými vlasy, malýma očkama, jakoby dívčími ústy, nevýraznou bradou, sametovýma rukama, pečlivě upravenými nehty, drahými mokasíny, přezíravým chováním a bez jakéhokoli viditelného zájmu o to, co si snad Gurney myslí či co cítí. Trojice žen zdržujících se v neurologově recepci působila dojmem, že v nich lékař stejně jako pacienti a údaje na monitorech jejich počítačů vyvolávají setrvalý pocit zmatku a podrážděnosti.

Telefon na druhé straně linky kdosi zvedl po čtvrtém zazvonění. Ozval se hlas, v němž netrpělivost hraničila s pohrdáním. „Ordinace doktora Huffbargera.“

„Tady je David Gurney. Mám domluvenou schůzku a…“

Ostrý tón jej přerušil. „Počkejte, prosím.“

Kdesi v pozadí uslyšel zvýšený mužský hlas, o kterém si na chvíli myslel, že patří rozzuřenému pacientovi pronášejícímu jakousi dlouhou a naléhavou stížnost. Pak se ale jakýsi druhý hlas na cosi zeptal, načež se přidal ještě třetí hlas patřící komusi, kdo mluvil stejně rychle jako první a týmž pobouřeným tónem. Gurney si v tu chvíli uvědomil, že za zvukovou kulisu mohou zprávy v kabelové televizi, jejíž zásluhou se měnilo sezení v čekárně u doktora Huffbargera v nesnesitelný zážitek.

„Haló?“ promluvil nervózně Gurney. „Je tam někdo? Haló?“

„Moment, prosím.“

V pozadí se dál ozývaly neuvěřitelně přihlouple znějící hlasy. Gurney se už málem chystal zavěsit, když recepční znovu promluvila.

„Ordinace doktora Huffbargera, mohu pro vás něco udělat?“

„Ano. Tady je David Gurney. Mám s doktorem domluvený termín, který chci zrušit.“

„Datum?“

„Za týden ode dneška, dopoledne v jedenáct čtyřicet.“

„Můžete mi hláskovat vaše jméno?“

Skoro se už chtěl zeptat, kolik jiných lidí je objednáno na stejný okamžik dvacet minut před polednem, ale pak místo toho své jméno odhláskoval.

„A na kdy byste chtěl ten termín změnit?“

„Já ho nechci změnit. Já to chci jenom zrušit.“

„Vy si ale musíte domluvit jiný termín.“

„Cože?“

„Já mohu termíny doktora Huffbargera přesouvat, ale nemohu je rušit.“

„Ale já vlastně…“

Přerušila ho. Její hlas teď zněl podrážděně. „Jednou existující termín již nelze z našeho systému vymazat, pokud se místo něj nevloží jiné datum. Taková je politika našeho pana doktora.“

Gurney cítil, jak se mu vzteky napínají rty. Neměl by se tak rozčilovat. „Mně je ale jeho systém ukradený. A jeho politika taky,“ pronesl pomalu a stroze. „Pokládejte můj termín za zrušený.“

„Bude se vám ale účtovat poplatek za zmeškanou návštěvu.“

„To nebude. A pokud to Huffbagrovi nějak vadí, povězte mu, ať mi zavolá.“ Nervózně zavěsil. Na okamžik pocítil rozmrzelost, jak dětinsky zkomolil neurologovo jméno.

Co to se mnou sakra je?

Bodavá bolest v pravém boku nabídla částečnou odpověď. Připomněla mu rovněž, že měl původně namířeno k lékárničce – ještě než se rozhodl pro zacházku, aby zrušil návštěvu u neurologa.

Vrátil se do koupeny. Nelíbil se mu pohled na muže, který se na něho díval ze zrcadla na dvířkách lékárničky. Čelo poseté vráskami, pleť postrádající barvu, netečné unavené oči.

Kriste!

Věděl, že by se měl vrátit ke každodennímu pravidelnému cvičení. Sedy lehy, sklapovačky, kliky, shyby. Udržovalo jej to v lepší kondici, něž jakou se mohla pochlubit většina mužů polovičního věku. Člověk, který na něho civěl ze zrcadla nyní, však na osmačtyřicet let ve všech ohledech vypadal a Gurney z toho neměl radost. A neměl radost ani z toho, jak mu tělo den co den posílalo zprávy o své smrtelnosti. Netěšilo jej, jak se jeho introvertní povaha přetvářela ve snahu izolovat se. Neměl radost z… z ničeho.

Vzal si z poličky lahvičku ibuprofenu, vyklepal si tři hnědé malé pilulky do dlaně, zamračil se na ně a strčil si je do úst. Zatímco odpouštěl vodu a čekal, až poteče studená, uslyšel, jak v jeho pracovně zazvonil telefon. Huffbarger, pomyslel si. Anebo jeho ordinace. Ani se nepohnul, aby to šel zvednout. K čertu s nimi.

Pak uslyšel kroky Madeleine, jak schází po schodech. Vzápětí zvedla sluchátko. Udělala to přesně ve chvíli, kdy se hovor přepínal na jejich prastarý záznamník. Slyšel její hlas, ale nedokázal rozeznat slova. Zpola naplnil malý plastový pohárek vodou a spláchl tři tablety, které se mu už začínaly rozpouštět na jazyku.

Měl za to, že Madeleine řeší jeho problém s Huffbargerem. Což by mu vyhovovalo. Pak ale uslyšel její kroky, jak jde chodbou a do ložnice, až nakonec prošla otevřenými dveřmi koupelny a v natažené ruce mu podávala bezdrátový telefon.

„Pro tebe,“ oznámila jen, předala mu telefon a odešla.

Očekával něco nepříjemného od Huffbargera nebo od některé z jeho nesnesitelných recepčních, a nasadil proto obranně úsečný tón. „Ano?“

Následovala vteřina ticha, než sluchátko promluvilo.

„Davide?“ Ten energický ženský hlas mu byl podivně povědomý, ale Gurneyově paměti se nedařilo spojit si s ním jakýkoli obličej.

„Ano?“ odtušil o něco vlídněji. „Omlouvám se, ale nedokážu si vás jaksi úplně zařadit…“

„Ale ne, jak jste mohl zapomenout? To mě vážně ranilo, detektive Gurney!“ Osoba na druhé straně linky vykřikla v žertem přehnaně ukřivděném tónu. A jemu se najednou veselé zabarvení a modulace hlasu spojily s konkrétní osobou: šlachovitou chytrou energickou blondýnkou s přízvukem z Bronxu a s lícními kostmi jako modelka.

„Connie! Proboha! Connie Clarkeová. To už je ale doba.“

„Šest let… Přesněji řečeno.“

„Šest let. Panejo.“ To číslo pro něj mnoho neznamenalo ani ho nepřekvapilo. Nevěděl ale, co přesně by měl říct.

Na to, jak se setkali, vzpomínal se smíšenými pocity. Novinářka na volné noze Connie Clarkeová o něm napsala oslavný článek pro časopis New York, poté co vyřešil smutně proslulou sérii vražd spáchaných Jasonem Strunkem. Bylo to pouze tři roky poté, co ho za vyřešení případu sériového vraha Jorgeho Kunzmana povýšili na detektiva první třídy. Její článek o něm byl po pravdě řečeno až příliš oslavný. Psalo se v něm o bezpočtu zatčených vrahů a on sám v něm byl označován za „superpoldu z newyorské policie“. Už tato přezdívka sama o sobě se stala zdrojem zábavy pro řadu jeho kolegů, obdařených aspoň trochu větší představivostí, kteří si na ni vymýšleli své vlastní variace.

„Jak se vede tam v té vaší poklidné zemi penzistů?“

Z hlasu poznal, jak se při otázce zašklebila, a usoudil z toho, že ví o jeho neoficiálním angažmá v případech Melleryho a Perryové. „Někdy je více klidu, jindy zase méně.“

„Páni! Tak tohle sedí! Myslím, že i tak se to dá formulovat. Odešel jste do výslužby po pětadvaceti letech u newyorské policie, pak jste se asi tak deset minut zašíval v těch ospalých Catskillech, a najednou se ocitáte uprostřed jednoho případu vraždy za druhým. Mně to připadá, že jste jako magnet, který přitahuje těžké zločiny. Bomba! Jak to snáší Madeleine?“

„Před chvílí jste ji měla na drátě. Mohla jste se jí zeptat.“

Connie se zasmála, jako kdyby právě pronesl cosi ohromně duchaplného.

„A pokud zrovna neřešíte nějaký případ vraždy, jak vypadá váš typický den?“

„Není toho moc, o čem by se dalo mluvit. Vlastně nuda. Madeleine má pořád víc práce než já.“

„Pro mě je vážně těžké představit si vás v těch končinách jako z obrazů Normana Rockwella. Dave, který vyrábí javorový sirup. Dave stáčející jablečný cider. Dave, jak vybírá vajíčka z kurníku.“

„Mám obavu, že bych vás zklamal. Žádný sirup, cider ani vajíčka.“ Obrázek, který mu vytanul na mysli, nabízel naprosto odlišný pohled na posledních šest měsíců. Dave hrající si na hrdinu. Dave, co to schytal rovnou do těla. Dave, který se zatraceně dlouho sbírá dohromady. Dave, jenž sedí a poslouchá, jak mu zvoní v uších. Dave, který upadá do depresí, chová se stále víc nepřátelsky a izoluje se od světa. Dave, jenž vnímá každou pobídku k jakékoli aktivitě jako nesnesitelný útok na své vlastní právo zůstat paralyzovaným strašpytlem. Dave, který už nechce mít nikdy nic s ničím společného.

„A co budete dělat dneska?“

„Kdybych měl říct naprostou pravdu, Connie, tak toho bude zatraceně málo. Většinou se procházím tady kolem po pastvinách, občas seberu nějakou větev, která sem spadla během zimy, nebo hnojím zeleninové záhony. Samé takové věci.“

„To nezní špatně. Znám hodně lidí, kteří by si to s vámi vyměnili.“

Neodpověděl. Mlčel a myslel na to, že ticho by ji mohlo přimět, aby už přešla k důvodu svého telefonátu. Nějaký smysl mít musel. Vzpomínal si na Connie jako na srdečnou a upovídanou ženu, která ale současně nedělala nikdy nic bez důvodu. Její mozek, schovávající se pod větrem rozevlátými blonďatými vlasy, nikdy nezahálel.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poděkování

ČÁST JEDNA

SIROTCI VRAŽDY

Prolog

Kapitola 1

Jaro

Kapitola 2

Velikánská laskavost pro Connie Clarkeovou