Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

C. C. Hunter: Konečná volba

Vydání první

Copyright © 2013 by Christie Craig

Published by arrangement with St. Martin’s Press, LLC.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2013 jako svou 1824. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Chosen at Nightfall

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Griffin, New York (USA) v roce 2013

Český překlad © 2013 Ivana Čejková

Přebal a vazba © 2013 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2013 Emil Křižka

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: , s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-814-9

BARONET

Praha 2013

C. C. Hunter

KONEČNÁ VOLBA

Pátá kniha z cyklu

Údolí stínů

Věnováno Valu Sturmanovi

Když jsem tě poprvé potkala, život se hned stal zářivějším.

Protančil jsi jím s úsměvem na rtech, s neutuchající spisovatelskou a vypravěčskou vášní a s laskavým slovem pro každého, kdo se s tebou byť jen na krátký okamžik zastavil a poslouchal tě. Jsem poctěná a šťastná, že jsem se mohla stát tvou přítelkyní. Budeš všem chybět.

Poděkování

redaktorce Rose Hilliardové, která mě přesvědčila, abych se pustila do příběhů pro mladé, a pomohla mi splnit si neuvěřitelný a fantastický spisovatelský sen. Jsi opravdu skvělá! Manažerce Kim Lionettiové, jež mi pomohla zdolat všechna úskalí a bláznivé kotrmelce na spisovatelské cestě. Byla to pekelná jízda a už teď se nemůžu dočkat, kam vyrazíme příště. Mému choti Steveu Craigovi, který to vlastně všechno začal, když mi jednoho dne řekl: „Jestli se chceš stát spisovatelkou, tak se do toho pusť.“ A dík, žes leckdy místo mě vařil večeře a pral. Jen tak mimochodem, zlato, podprsenky do sušičky nepatří. Kathleen Adeyové a Shawnně Perigové za jejich pomoc se vším, co s psaním souvisí. Díky vám jsem za hvězdu.

Mým fanouškům za všechny maily, vzkazy na Facebooku a Twitteru, jež mně povznášejí spisovatelskou duši. Přinášíte mi tím obrovskou inspiraci. Hluboce se skláním před všemi rodiči, kteří platí za mé knihy, aby se jejich potomci mohli ztratit ve fiktivním světě, jejž jsem pro ně stvořila. Obdivuji se hlavně maminkám a tatínkům, kteří s ratolestmi objíždějí besedy a vytrpí si s nimi nekonečné fronty, aby získali podpis do knihy. Ráda poslouchám, když říkají, že děti se z mých knížek radují. Děkuji všem dospělým, kteří přiznávají: „Sice už nejsem žádný teenager, ale vaše knihy se mi líbí.“ A nakonec, to však neznamená, že na posledním místě, všem těm snílkům, kteří s nikdy nekončícím odhodláním hledají své místo ve spisovatelském světě. Po vlastních zkušenostech, kdy jsem stokrát slyšela zamítavé stanovisko nakladatele, věřte mi, když říkám: Nikdy se svého snu nevzdávejte.

Kapitola první

Kylie Galenová se zadívala na kousek feferonkové pizzy, kterou měla před sebou na talíři z jemného porcelánu, a snažila se nevšímat si ducha se zakrváceným mečem v ruce stojícího přímo za dědečkem a pratetou. Nově nalezení členové rodiny sice byli fajn lidé, ale nepatřili mezi ty, co vidí duchy. A jako takoví by asi nebyli zrovna nadšení nezvaným hostem, který jim zrovna postříkal stěny jídelny krví.

Duch ženy s rozpuštěnými tmavými vlasy, jíž mohlo být něco málo přes třicet, přestal houpat mečem a podíval se přímo na Kylii. Zabíjej, nebo tě zabijí. Je to fakt jednoduchý. Slova zněla Kylii v hlavě jako ozvěna. Mluvili spolu telepaticky a vzhledem k tématu hovoru to bylo možná lepší.

To přece není jednoduchý, odsekla Kylie. Uvědom si, že jsem u večeře a snažím se něco sníst. Takže nevadilo by ti, kdybys zmizela?

To je od tebe sprostý, urazil se duch. Umíš přece mluvit s mrtvými a myslela jsem, že jim pomáháš. Pravidla bys měla dodržovat.

Kylie mačkala v ruce pod stolem lněný ubrousek. Existuje vůbec nějaká příručka pro ty, kdo umí mluvit s duchy? Nějaká pravidla, podle nichž by se měl člověk chovat k otravnému duchovi slušně?

S žádnou takovou příručkou se Kylie nikdy nesetkala. Když mluvila s duchy, improvizovala. Vlastně improvizovala ve všem – v komunikaci s duchy, v tom, že byla nadpřirozenou bytostí, že měla kluka.

Vlastně bývalého kluka!

Celý její život byl teď pořádný chaos. Jako třeba to, že se rozhodla opustit Údolí stínů. Odejít z tábora – vlastně teď už z internátní školy – pro nadpřirozené teenagery byla pěkná blbost. A přitom jí to ještě nedávno připadalo jako ta nejsprávnější věc, co může udělat.

Tenkrát.

Nebyla tady v usedlosti, kde se soustředili chameleoni, ani dva týdny a už přemýšlela o tom, jestli to fakt bylo tak správné rozhodnutí.

Měla sice dobrý důvod sem přijít – chtěla toho zjistit víc o svém nadpřirozeném daru, který zdědila po otci. Chtěla poznat dědečka Malcolma Summerse a pratetu Francyne.

Dva měsíce poté, co zjistila, že je nadpřirozená bytost, se konečně dozvěděla, že je chameleonka. Byl to zvláštní druh nadpřirozených bytostí, který musel přejít do ilegality, když je vědci z Fallenské výzkumné jednotky – FVJ – začali používat jako laboratorní myši, aby zjistili, co vlastně jejich nadpřirozené schopnosti způsobuje a jak fungují. Kyliina babička byla jednou z těch, které zkoumali, a při jejich zákroku zemřela. A teď stejná FVJ chtěla testovat Kylii. K tomu nesmí dojít!

Kylie ale neopustila tábor jen proto, že nechtěla mít nic společného s kýmkoliv z FVJ nebo že chtěla poznat své příbuzné. Vůbec ne. Ona totiž utíkala!

Utíkala od Lucase, vlkodlaka, do něhož se zamilovala. Vlkodlaka, který se zaslíbil jiné vlkodlačici a pak přesvědčoval Kylii, že to vůbec nic neznamená. Jak mi to jen mohl udělat? Jak se se mnou mohl tak vášnivě líbat, když se pokaždé, co se vrátil ke smečce, věnoval jiné holce? Jak bych asi tak mohla zůstat v Údolí stínů a potkávat se tam s ním?

Kylie brzy zjistila, že útěkem nic nevyřešila, protože zlomené srdce si vzala s sebou. A teď nejen, že se trápila kvůli jistému vlkodlakovi, ale hlavně… každá buňka v těle toužila vrátit se do Údolí stínů. No dobře, možná jí tolik nechyběl tábor jako takový, ale chyběli jí přátelé, kteří pro ni znamenali stejně jako celá její rodina: Holiday, vedoucí tábora a víla, kterou Kylie považovala za starší sestru. Burnett, přísný a nekompromisní upír, pomáhal Holiday vést tábor a stal se Kyliiným přítelem a dokonce něco jako otcem. Její dvě spolubydlící, Della s Mirandou, které zůstaly ve srubu samy, když Kylie odešla. A Derek… kluk, co jí vyznal lásku, přestože věděl, že Kylie miluje Lucase.

Ach, bože, po všech se jí tak moc stýskalo. Byla sice jen pár mil od Údolí stínů, schovaná na odlehlém místě, kterému Texasané říkají Pahorkatina. Přesto jí připadalo, že je na druhém konci světa.

S Holiday mluvila každý den. Nejdřív jí to sice dědeček zakázal úplně, ale teta trvala na tom, že jí to má dovolit. Nakonec se nechal obměkčit, ale jen když bude Kylie volat z určitého telefonu a jen krátce, aby se hovor nedal zachytit. A v žádném případě nesmí nikomu prozradit, kde se ukrývá.

Protože tábor měl vazbu na FVJ, nevěřil dědeček nikomu odtamtud, a to v Kylii vyvolávalo ještě větší pocit odloučení od těch, které milovala. Dokonce ani s mámou nesměla mluvit tak často, jak by si přála. Ta ji informovala, že se chystá s Johnem, svým novým přítelem, kterého Kylie neměla příliš v lásce, na cestu do Anglie. Dědeček jí nakonec dovolil, aby matce zavolala vždy zpátky, když se ozvala. Za celou tu dobu spolu takhle ale mluvily dvakrát. Ano, jen dvakrát!

Kylie cítila, jak se jí do očí derou slzy, odmítala se ale rozplakat. Musím být silná. Přestaň tu fňukat a začni se chovat jako dospělá holka.

„Chutná ti ta pizza?“ zeptala se Francyne.

„Jasně, je skvělá.“ Kylie se zadívala na tetu s dědečkem, kteří si krájeli feferonkovou pizzu, jako by to byl steak. Pizzu objednali jen kvůli ní, sami by si ji nedali. Během posledních pár dní se jídla sotva dotkla, a tak teta chtěla vědět, co je její oblíbené jídlo. Protože měla pocit, že jim je zavázána, přinutila se ukrojit další kousek pizzy a strčila si ho do úst.

Teď zrovna nebyla upírka, takže si jídlo mohla vychutnat. Ale nějak se jí to nedařilo.

Nic jí nechutnalo.

Nic ji nebavilo.

A už vůbec se jí nelíbilo jíst pizzu příborem z porcelánových talířů, které považovala za starožitnost patřící spíš do muzea. Nelíbilo se jí sedět u dokonale prostřeného stolu. A necítila se dobře v přítomnosti ducha, který teď stál přímo za dědečkem a nad hlavou mu držel meč.

Kylie se podívala na ženu-ducha. Buď mi řekneš, co po mně chceš – ale nesmí to souviset s vražděním –, nebo odtud rychle zmiz.

Na dědečkově čele se rozstříkla kapka krve. Tedy ne, že by to cítil nebo si toho všiml. Ale Kylie to viděla. Duch to udělal jen proto, aby znovu přitáhl její pozornost.

Fungovalo to.

Nech toho! Zmiz. Kylie střelila po duchovi varovným pohledem.

Jsi pěkně protivná, zakabonil se duch.

Jasně, jsem protivná, musela přiznat sama sobě. A je to proto, že mám zlomené srdce. To dokáže vymazat jakoukoli radost ze života. Anebo to bylo spíš tím, že jí chyběli přátelé.

Ne, že by se tu Kylie nudila. Během těch třinácti dní zjistila spoustu nových informací nejen o sobě, ale i o chameleonech. Dozvěděla se, že tento druh nadpřirozených bytostí se poprvé objevil někdy před sto lety. I když se považovali za samostatný druh nadpřirozených bytostí, byli vlastně směsí všech ostatních druhů – jedinci, kteří zdědili DNA a nadpřirozené schopnosti ostatních druhů.

Naučit se své síly ovládat bylo opravdu velmi těžké. Většina chameleonů tento úkol nezvládla ani ve svých pětadvaceti. Tedy ne, že by se takových jedinců vyskytovalo mnoho. Byl to opravdu vzácný druh. Dědeček tvrdil, že na celém světě je jen asi sto takových uzavřených komunit jako ta jejich, celkově existovalo necelých deset tisíc jedinců. A jen jeden z deseti chameleonských párů byl schopen počít dítě se stejnými nadpřirozenými schopnostmi. Proto se po světě pohybovalo jen velmi málo chameleonů.

Kylii napadlo, zda bude mít někdy děti. Sakra, vždyť je mi teprve šestnáct, takže mám spoustu času, abych přemýšlela o takovýchhle otázkách, pomyslela si.

„Jak bylo dneska ve škole?“ zeptal se děda.

Kylie se na něj podívala. V sedmdesáti letech vypadal dobře; vlasy měl slámově žluté, jen tu a tam se objevilo pár šedivých vlasů. A oči stejně zářivě modré jako Kylie a její otec.

Další kapka krve se mu rozplácla na tváři. Kylie se na ducha zamračila. Žena-duch se ušklíbla a máchala mečem jen pár centimetrů nad jeho hlavou.

Řekla jsem ti, abys přestala! Kylie přimhouřila oči.

„Takže se ti tam nelíbilo?“ zajímalo dědu, když viděl, jak se Kylie tváří.

„Ne, bylo to fajn. Podařilo… se mi změnit obraz mozku z vlkodlačice na vílu.“ Nadpřirozené bytosti se vyznačují specifickým obrazem mozku, který ostatní druhy umějí přečíst. I chameleoni mají svůj typický obraz, ale před ostatními ho skrývají. Na rozdíl od ostatních nadpřirozených druhů se umějí převtělit do jakéhokoli druhu nadpřirozené bytosti, včetně jejich zvláštních darů a obrazu mozku. Nebylo však jednoduché se tyto přeměny naučit ovládat. Takže ve škole, kam teď Kylie chodila, se nevyučovaly klasické hodiny angličtiny, matematiky a přírodních věd, ale praktická cvičení, jak ovládat nadpřirozené dary a skrývat chameleonský obraz mozku.

„To je úžasné! Tak proč se mračíš?“ zeptal se děda.

„Ale… jen…“ Jsem tu nešťastná. Chtěla bych se vrátit do Údolí stínů. Myšlenku měla na jazyku, ale nahlas ji nevyslovila. Aspoň ne do té doby, než bude schopná se znovu setkat s Lucasem.

„Nemračila jsem se na vás. To bylo –“

„Kylie má společnost,“ přerušila ji Francyne. Teta sice neměla plnohodnotný dar rozmlouvat s duchy, nemohla s nimi mluvit a neslyšela je, avšak jejich přítomnost vycítila spolehlivě.

Duch držel meč zvednutý ke stropu a stál zamyšleně, jako by chtěl pronést nějaké prohlášení. Myslím, že tě ještě někdo přijede navštívit.

Kylie si nebyla jistá, co ta slova znamenají, navíc se musela vypořádat se zmateným výrazem v dědečkově tváři.

„Společnost?“ podíval se na švagrovou. „Ach, bože.“ Výraz v obličeji měl teď napjatý a oči doširoka rozevřené. „Je tu moje žena? Nebo snad Daniel?“

„Ne.“ Kylie si také přála, aby ji Daniel, otec, který zemřel dřív, než se narodila, zase navštívil. Potřebovala trochu lásky a tu jí otec uměl dát. Bohužel, čas, který mu byl na Zemi vyměřen, už využil.

„Ne, není to ani jeden z nich. Je to… někdo jiný,“ odpověděla Kylie.

Někdo, kdo mi musí vysvětlit, co vlastně po mně chce. Tedy kromě toho, abych někoho zabila. Co si vlastně o mně ten duch myslí? Že jsem nějaký nájemný vrah?

Duch se naklonil k dědečkovu uchu. To je škoda, že mě nevidíš. Jsi tak roztomilý. Sklonil se, aby mu olízl kapku krve z tváře. Při tom pomalém pohybu pozoroval Kyliinu reakci.

Kylie odložila vidličku. „Okamžitě přestaň olizovat mýho dědečka!“

Duch se trochu odtáhl od Malcolmovy tváře a podíval se na Kylii. Přestaň konečně bojovat s osudem. Prostě přijmi, co musíš. Ukážu ti, jak ho zabít.

„Zabít koho?“ vyhrkla Kylie a pak si s hrůzou uvědomila, že mluví nahlas.

„Olizovat? Zabít? Co je to za nesmysly?“ nechápal dědeček.

„Ale nic,“ zavrčela Kylie. „Mluvím s –“

„Myslím, že mluví s duchem,“ znepokojeně se zamračila teta.

„A koho má zabít?“ dožadoval se děda odpovědi a střelil pohledem po vnučce.

Když Kylie neodpověděla, nervózně se rozhlédl po místnosti. Jeho vystrašený výraz v obličeji jí znovu připomněl ostatní nadpřirozené kamarády v táboře Údolí stínů.

Zničehonic jí to došlo. Přišla sem k dědečkovi a tetě kvůli tomu, že si myslela, že konečně někam zapadne. Teď, když žila v uzavřené společnosti asi pětadvaceti dalších chameleonů, v areálu o rozloze necelých padesáti akrů kdesi v Texaské pahorkatině, zjistila, že ani sem nepatří. Nejen proto, že jejímu rozmlouvání s duchy nikdo nerozuměl, hlavní důvod představovalo to, že byla mnohem vyspělejší než ostatní čtyři teenageři, kteří zde žili. A oni se rozhodně nechtěli nechat ztrapňovat nějakým přistěhovalcem, co se tu zčistajasna objevil.

Ti starší z komunity – k nimž patřil dědeček s pratetou a asi čtyři další chameleoni – se domnívali, že Kyliina předčasná vyspělost je způsobena tím, že je zároveň i spasitelka, což dodává jejím nadpřirozeným schopnostem mnohem větší sílu. I když to na první pohled vypadalo skvěle, Kylie touhle představou zrovna nadšená nebyla.

Své nadpřirozené ochranitelské schopnosti mohla totiž uplatňovat jen při záchraně někoho jiného, sama sebe ochránit nemohla. Což vůbec nedávalo smysl. Jestliže jejím úkolem bylo bránit ostatní, nebylo pak důležité, aby i ona sama zůstala naživu? Kdo sakra vymyslel tak hloupá pravidla?

Kylie si povzdechla. Copak je jejím údělem být vždycky ztracenou existencí? Člověkem, který nikdy nenajde své místo?

Děda se naklonil dopředu a položil stříbrný příbor vedle talíře z jemného porcelánu. „Kylie, nerad se ti pletu do… rozmlouvání s duchy, ale proč s tebou mluví o zabíjení? Copak chce, abys někoho zabila?“

Kylie se kousla do rtu a snažila se najít správná slova, jak jim celou tuhle nepříjemnou záležitost vysvětlit a přitom je úplně nevyděsit. Zvlášť když to děsilo ji samotnou. Užuž otevírala ústa, vtom ji ale zachránilo zvonění. Velmi hlasité zvonění, skoro jako lodní siréna. Současně s tím zablikaly žárovky v lustru.

Dědeček se zamračil, vytáhl z kapsy dokonale padnoucí košile telefon, stiskl tlačítko a přiložil si ho k uchu. „Co se děje?“ Odmlčel se. „Kdo?“ vyštěkl a podíval se krátce na Kylii. „Hned jsem tam.“

Zastrčil telefon zpátky do kapsy, vyskočil ze židle a podíval se na švagrovou. „Rychle s Kylií zmizte. Schovejte se ve stodole. Za chvíli za vámi přijdu.“

Rychle zmizet – jak Kylie předpokládala – byla jedna ze schopností chameleonů. Vypařit se, zmizet jako pára nad hrncem.

„Co se stalo?“ zeptala se Kylie a vzpomněla si, že jí duch říkal, že ji chce někdo navštívit.

„Máme nějaké nezvané hosty.“ Dědečkův hlas zněl mnohem vážněji, zdálo se, že je opravdu znepokojený.

„Vetřelce?“ chtěla vědět Kylie.

Malcolm přimhouřil oči. „Někdo z FVJ. Zmizte!“

Teta obešla stůl a chytila Kylii za ruku. Pak žena prostě zmizela, a když se Kylie podívala na vlastní nohy, pozorovala, jak také pomalu mizí!

Kapitola druhá

O tři minuty později se Kylie ocitla ve stodole vedle tety. Tedy aspoň si myslela, že je to ona, protože obě byly neviditelné. Vdechovala zemitou vůni uskladněného sena a došlo jí, že ke svým nadpřirozeným darům může připočíst další. Chameleoni jsou schopní se vypařit nejen sami, ale přinutit k tomu i ostatní. Tedy alespoň to si Kylie myslela, protože ona sama si zmizet nepřála. Nejspíš zafungoval tetin dotek.

„Jsme tady všichni?“ zazněl tetin hlas v podivném, napjatém tichu. Kylie se rozhlédla po prázdné stodole a neviděla živou duši. Dokonce ani sebe samu.

Když se zaposlouchala, uslyšela tiché šoupání několika párů nohou.

„Pojďme se spočítat,“ zazněl znovu tetin hlas. „Jedna,“ začala.

„Dva,“ ozval se další hlas.

Počítání pokračovalo až do čísla dvacet čtyři, i když ne všechna čísla se ozvala. Kylie některé hlasy poznala. Zejména čtyři teenagery-chameleony, teprve šestiletou Suzii a její rodiče, kteří ve skupině pracovali jako učitelé. Chybějící čísla patřila Kyliinu dědečkovi a dalším čtyřem starším jedincům.

„A já mám u sebe Kylii,“ řekla teta. „Kylie, tvoje číslo je dvacet pět. Zapamatuj si to. Kdykoliv bude potřeba, abychom se vypařili, musíš ho říct nahlas, abychom se všichni ujistili, že jsi s námi.“

Kylie přikývla, ale pak jí došlo, že ji nikdo nevidí, takže nahlas pronesla: „Dobře.“ Hlavou jí vířily myšlenky jako míčky v osudí. Od toho, že se stala číslem dvacet pět, přes neviditelnost až po to, co tady může FVJ chtít. Hledají snad ji? Najednou ji napadla jiná myšlenka.

Dědeček! Bála se o bezpečnost jeho i dalších čtyř chameleonů. Netušila, co jim lidi z FVJ mohou udělat. Jsou všichni v pořádku? Neměla by ho radši vyhledat, kdyby potřeboval… její ochranu?

„Neměli bychom se podívat, kde zůstali ostatní?“ zeptala se a krev se jí začala pěnit vzrušením, které se dostavilo vždy, když si o někom myslela, že je v nebezpečí.

„Ne,“ zamítla to teta, ale Kylie v jejím hlase zaslechla obavy. „Počkáme na ně tady. Takhle to Malcolm řekl a podle toho se musíme řídit.“

Kylii na Francyne něco znepokojilo. Podráždění, obavy… Krev v žilách se jí už skoro vařila.

„Už sem někdo z FVJ takhle přišel dřív? Vědí, že umíme zmizet?“ zajímalo Kylii.

„Pokud jsi jim to ty nevykecala, tak ne,“ vyštěkl na ni Brandon.

Jeden z teenagerů, co ji přímo nesnášel. Tedy ono to bylo trochu jinak. Když se Kylie v komunitě objevila, začal si ji Brandon předcházet a bylo jasné, že se mu líbí. Ale když tomuhle sedmnáctiletému mladíkovi řekla, že běháním za ní jen ztrácí čas, urazil se. Od té doby s ní mluvil velmi pohrdavě. Kdykoliv se Kylii něco podařilo, naučila se něco nového, zdálo se, že jí to Brandon závidí. Kylie s ním nechtěla soutěžit, kdo bude lepší, jen se chtěla rychle všechno naučit a pak… pak se vrátit do Údolí stínů.

Vrátit se domů. Ta myšlenka v ní přetrvávala a nebezpečně jí ohrožovala srdce.

„Nic jsem jim neřekla,“ ohradila se Kylie.

„Teď není čas na hádání,“ přerušila je teta.

„Tohle je všechno její vina,“ vyprskl Brandon. „Nikdy předtím jsme tu takovou návštěvu z FVJ neměli. A jen bůh ví, co s námi udělají, když nás najdou.“

„Buď zticha,“ nařídila mu Francyne.

V tichu, které nastalo, Kylie jako by slyšela, co si o tom ostatní myslí. Všichni s Brandonem souhlasili. Jejich usedlost FVJ objevila jen kvůli ní.

Vina ji tížila na hrudi jako těžký balvan. Nikdy ji nenapadlo, že by svým příchodem mohla někoho ohrozit. A teď jsou všichni v nebezpečí.

Krev jí v žilách pěnila jako šumivé víno; při pomyšlení, že by dědečka zranili – a její vinou –, se jí rozbušilo srdce.

Kylie se snažila vytáhnout ruku z tetina sevření. „Ne,“ řekla Francyne. „Pokud se mě pustíš, budeš vidět.“

„Musím se přesvědčit, že jsou všichni v pořádku. A… umím být taky neviditelná, ne?“

„To je blbost,“ ušklíbl se Brandon, tedy aspoň podle tónu, kterým to pronesl, to vypadalo, že se ušklíbl. „Každý přece ví, že tenhle dar se chameleon naučí ovládat až ve dvaceti.“

Kylie obrátila oči v sloup. Už byla unavená jeho žárlivostí a nesnášenlivostí.

Odkudsi se ozvaly kroky a vzápětí někdo nahlásil číslo. Poznala dědečkův hlas a po chvíli se ozvali i další chameleoni.

„Čmuchají,“ varoval dědeček. „Ujistěte se všichni, že držíte děti pevně za ruku. Jděte na jižní konec.“ Ozvalo se tiché bručení a šoupání nohou, jak se lidé pomalu vydali na cestu k východu z budovy, která Kylii na první pohled připadala jako prázdná stodola.

Teta ji pevně držela kolem zápěstí a táhla ji za sebou, když se znovu ozval dědečkův hlas. „Všichni kromě Francyne a Kylie. Vy dvě jděte podél lesa až na konec.“

Kylie uvažovala, proč zrovna ony dvě se mají vydat úplně jiným směrem.

„Proč?“ zeptala se Kylie, když kroky kolem nich utichly. Stále si nezvykla na zvláštní pocit mluvit s někým, koho nevidí a kdo nevidí ani ji.

„Když nám hrozí nějaké nebezpečí, neklademe otázky.“ Tetin hlas se rozléhal v prázdné stodole. Stále držíc Kylii za ruku se opatrně vydala k východu z budovy a táhla ji za sebou. Kylie neodporovala, ale zticha zůstat nemohla. „Co se děje? Proč mám jít jinam než všichni ostatní?“ chtěla vědět, když vyšly ven. Přimhouřila oči, aby přivykla odpolednímu slunci.

„Je jasné, že hledají právě tebe,“ odpověděl děda. Podle hlasu poznala, že stojí hned vedle ní, ale stále ho neviděla.

„Jsem přece spasitelka,“ trvala na svém Kylie. „Jestliže někdo z nich bude potřebovat pomoc, měla bych zůstat někde nablízku.“

„Cítím tě, sakra. Tak kde jsi?“ Kylii za zády se ozval známý hlas, který ale nepatřil ani dědovi, ani tetě.

Kylie se zarazila a opatrně se podívala přes rameno. Necelých patnáct metrů od ní stál ve vysoké trávě někdo, na koho Kylie často myslela.

„Dereku,“ vykřikla, hned jí však došlo, že kromě taky neviditelných chameleonů ji nikdo jiný nevidí ani neslyší.

„Měli bychom jít.“ Teta ji zatahala za ruku, ale Kylie se ani nepohnula. Celá ztuhlá pozorovala Derekovu postavu, toužila setkat se s někým, kdo patřil do jejího života v táboře Údolí stínů.

Větrem rozcuchané světle hnědé vlasy mu padaly do obličeje, takže vypadal uvolněně, ale v zelených očích se zlatavými tečkami se zračily obavy. Co tady dělá?

„Kde jsi, Kylie?“ zeptal se a vítr mu odnesl slova ze rtů.

Pamatovala si, co řekl dědeček o vetřelci. Tohle ale rozhodně nebyl nikdo z FVJ.

„Jděte k potoku!“ nařídil jim dědeček. „Neměla jsi jim říkat, kam jdeš.“

Obvinění a tón, jakým s ní mluvil, ji rozčílily. I když dědečka neviděla, dokázala si představit, jak se asi teď tváří – přísně a nekompromisně.

Otočila se směrem, kde slyšela jeho hlas. „Nikomu jsem nic neřekla. A teď nikam nejdu. Lhal jsi, tohle není nikdo z FVJ.“ Zasáhl ji pocit zrady.

„Když jsem ti říkal, že je to FVJ, tak jsem jen opakoval, co mi řekli z bezpečnostní služby u brány. Ale i tak to nebyla žádná lež. Oba pracují pro FVJ.“

Oba? Kdo tady ještě je? Z budovy zaslechla kroky. První myšlenka, která ji napadla, byla, že by to mohl být Lucas. Srdce se jí rozbušilo při představě, že by se s ním setkala. Bolest z jeho zrady ji tížila na srdci a na jazyku cítila nepříjemnou hořkost. Jak se kroky blížily, nemohla se otočit a téměř přestala dýchat.

Když se konečně obrátila, uviděla Burnetta Jamese, jednoho z vedoucích tábora. Nebyl to Lucas. Zklamáním se jí sevřelo hrdlo, ale odmítala si připustit, že by jí skutečnost, že za ní Lucas nepřišel, tolik ovlivňovala. Nechtěla, aby sem přišel. Nechtěla ho vidět, rozhodně ne teď a možná už nikdy. Jakmile jí ta myšlenka probleskla hlavou, srdce se jí při té lži rozbušilo.

Při pohledu na Burnetta se cítila provinile. Když odcházela z tábora, nerozloučila se s ním, protože věděla, že by se jí snažil v odchodu zabránit. Teď zatoužila dojít k němu a obejmout ho. Omluvit se za nezdvořilost.

„Kylie,“ znovu se připomněla teta a mírně trhla Kyliinou rukou. „Dědeček ví, co je pro nás nejlepší. Poslechni ho. Musíme jít.“

Kylie se nadechla a snažila se, aby ji city nepřemohly. Asi už ale bylo pozdě. Měla pocit, že se jí hlava rozskočí všemi těmi pocity a vzpomínkami vířícími uvnitř. Osamělost, lítost, zlost nad všemi těmi lžemi. „Ví, co je nejlepší pro něj, ale už ne tolik pro mě.“

„Musíš mu důvěřovat,“ pronesla teta ledově a pevně sevřela prsty kolem Kyliina zápěstí. „Pojď, prosím tě. Chceme tě jen ochránit.“

„Nepotřebuju, abyste mě chránili před Burnettem nebo Derekem,“ promluvila klidně. „Stejně tak by měl děda důvěřovat mně. Nikomu jsem neprozradila, kam jdu a kde budu. Dala jsem vám své slovo a nikdy ho neporuším.“ Z vlastního hlasu slyšela bolest, která se jí usídlila v hrudi.

„To teď není důležité,“ řekl děda. Kylie s ním nesouhlasila. Než zvládla city, které ji zaplavily, a stačila něco říct, pokračoval: „Mnohem závažnější je, že se budou snažit dostat tě zpátky. Když teď zmizíme, vyhneme se nebezpečí.“

„Je blízko,“ zavolal Derek na Burnetta. „Cítím ji. Vážně, musí být někde tady.“

Kylie se otočila směrem, kde předpokládala, že stojí dědeček. „Nikdo mě nepřinutí udělat něco, co sama nechci. Ani oni… ani ty,“ dodala. „Vždycky jsem měla v plánu vrátit se do Údolí stínů. To jsem ti řekla hned na začátku.“

„A já ti hned od začátku řekl, že s tím nesouhlasím.“ Malcolm zvýšil hlas.

Kyliinu pozornost přitáhly kroky, které se ozvaly za ní. Ohlédla se přes rameno a sledovala, jak se blíží Burnett. Sebevědomý, silný a trochu tvrdohlavý. V tolika ohledech jí připomínal dědečka. Nadechla se a podívala se do místa, odkud naposledy slyšela dědečkův hlas. „Přišla jsem sem ze své vlastní svobodné vůle. A když budu chtít, tak taky odejdu.“

„Jsi tak tvrdohlavá!“ zahřímal dědečkův hlas.

„Řekla bych, že jsem to zdědila po tátovi,“ odsekla Kylie a podívala se znovu na Dereka a Burnetta.

„Pojď se mnou, Kylie,“ prosila ji teta a pevně ji držela za ruku.

„Ne,“ zopakovala Kylie, když už byl Burnett skoro u ní. Zastavil se vedle Dereka, jen pár metrů od ní. Znovu ji přepadla touha rozběhnout se k němu a vrhnout se mu do náruče.

„Pizza v kuchyni na stole byla ještě teplá,“ řekl Burnett. „Jsi si jistý, že je tady?“

„Vím to jistě,“ odpověděl Derek. „A taky vím, že ji něco pořádně znervózňuje.“

Nevidí mě, ani neslyší, ale přesto mě vnímá, pomyslela si Kylie. Je to tak zvláštní.

Teta ji poplácala po ruce, jako by ji tím jemným dotykem chtěla přesvědčit. Kylie se nenechala zviklat. „Prosím, nech mě jít,“ řekla tetě, ale ta ji stále pevně držela.

„Hrozí jí nějaké nebezpečí?“ zavrčel Burnett.

Derek zavřel oči, jako by se snažil napojit na její city. Po chvilce se znovu podíval na Burnetta. „Myslím, že ne,“ odpověděl. „Něco ji rozčílilo a cítím… osamělost. A… myslím, že se cítí… jako by… jako by byla rozpolcená. Jako by ji to táhlo na dvě strany.“

Kylii se zalily oči slzami. Derek vždycky věděl, jak jí je, jaké emoce s ní lomcují a co si myslí. Věděla, že dědeček s pratetou si o ni dělají starosti, že vždycky chtěli pro ni jen to nejlepší. Copak ale teď mohla zůstat neviditelná, když ji Derek s Burnettem hledají? A proč měla pocit, že když se zviditelní, bude to nefér vůči dědečkovi?

Snažila se hrát podle jejich pravidel. Musela. Ale co bylo moc, to bylo příliš.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poděkování

Kapitola první

Kapitola druhá