Přeložil:

MARTIN KÖNIG

Lauren Weisberger: Pomsta nosí Pradu

Vydání první

Copyright © 2013 by Lauren Weisberger

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2013 jako svou 1825. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Revenge Wears Prada

vydaného nakladatelstvím Simon & Schuster, New York, USA, v roce 2013

Český překlad © 2013 Martin König

Odpovědný redaktor Oldřich Šetrný

Korektorka Stanislava Moravcová

Přebal a vazba © 2013 Emil Křižka

Ilustrace na přebalu © 2013 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: , s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozširována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-815-6

BARONET

Praha 2013

Lauren Weisberger

Pomsta nosí Pradu

Pro R a S,

s láskou

Poděkování

Prosté děkuji se ani nepřiblíží tomu, abych náležitě vyjádřila svou vděčnost Sloanu Harrisovi, mému agentovi, příteli, a – když to bylo nutné – občas i cvokaři. Neexistuje žádná panika, kterou nedokážeš rozehnat, žádný problém, který bys nedokázal vyřešit. Děkuji ti za tvou moudrost, bezchybné vedení a nekonečný klid, když jsi pod tlakem. Vážím si toho mnohem víc, než se kdy dozvíš.

Totéž platí i pro Marysue Rucciovou, která je mi už téměř deset let (!) mnohem víc než redaktorkou: MSR, jsi roztleskávačka a důvěrnice a tak moudrá a důvěryhodná poradkyně, že si ani nepamatuju, jestli jsem se bez tebe jako spisovatelka kdy obešla. Od prvních brainstormingů až po poslední upravené slovo – tuto knihu jsi vylepšila ve všech představitelných směrech.

Celé své rodině u Simona & Schustera děkuji za veškerou vaši skvělou práci a kreativitu. Jone Karpe, Jackie Seowová, Richarde Rhorere, Andreo DeWerdeová, Tracey Guestová, Jennifer Garzaová, Jessico Zimmermanová a Felice Javitzová: Jste ten nejlepší tým, v jaký může autor doufat, že bude mít. Zvláštní poděkování patří Aje Pollockové za veškerá vylepšení rukopisu, a Emily Graffové za všechno. Doslova za všechno.

Také děkuji úžasnému týmu v ICM: Maartenu Kooijimu, Kristyn Keeneové, Josie Freedmanové, Heather Karpasové a Shiře Schindelové. Vážím si vašich důvtipných rad a úžasných nápadů (a samozřejmě vašich skupinových hlasů). Děkuji za to, že jste mi ve všech myslitelných situacích tak zkušeně radili.

Celému úžasnému týmu v Londýně: obrovský dík za váš bezmezný entuziasmus a fantastické nápady na všechno, od vzniku této knihy až po její publikaci. Pracujeme spolu už víc než deset let, a já se celé své britské rodině cítím tak zavázána (a zbožňuji ji). U Harpera Collinse můj dík patří Kate Eltonové, Lynne Drewové, Claire Bordové a Louise Swannellové. U Curtise Browna zase nastotisíckrát děkuji Vivienne Schusterové, Betsy Robbinsové, Sophie Bakerové a Claire Nozieresové.

Přátelům, kteří byli tak velkorysí, co se týče jejich času a zkušeností: Wendy Finermanová, Hillary Irwinová, Matthew Hiltzik, Josh Wolfe, Kyle Whiteová, Ludmilla Suvorovová a všechny mé kamarádky, ať už tady v New Yorku nebo jinde – každé z vás posílám obrovské objetí a prosbu, abychom se brzy potkaly někde na drink. Třeba zítra.

Slova nemohou vyjádřit vděk, který cítím k Mallory Stehleové a Tracy Larryové, bez nichž by tato kniha doslova nikdy nemohla vzniknout. Navždy budete součástí mé rodiny.

Mami, tati a Dano: Moc vás miluju. Díky za to, že jste mě drželi při zemi a (napůl) příčetnou, i za všechnu pomoc, kterou jste mi kdy nabídli, stejně jako povzbuzení, a co je nejdůležitější, i za všechen ten dobrý smích – ten navždycky. Celé své rodině děkuji za to, že mě neustále povzbuzuje a chápe mě, a za to, že vždycky vědí, kdy se mě na práci ptát nemají: Berniemu, Judy, Sethovi, Sadie, babičce, taťkovi, Jackii, Melovi, Allison, Daveovi, Sydney a Emmě. Několik posledních let bylo šílených, a my bychom je bez jednoho každého z vás nedokázali přežít (nebo si tu divokou jízdu užít).

A nejvíc ze všeho děkuji svému manželu Mikeovi, který dokáže všechno umožnit. Tato kniha by bez tvé podpory, návrhů, nápadů a pozorného čtení ve všech stadiích nikdy nebyla ničím víc než jenom prchavou fantazií. Obyčejné děkuji prostě nestačí za všechny ty věci, velké i malé, jimiž jsi můj život – všechny naše životy – naplnil. R a S, vám děkuji za to, že jste mi dopřáli víc radosti, než jsi sem kdy dokázala představit. Je nemožné se neusmívat, když jste mi nablízku. Všechny tři vás miluji celým svým srdcem.

1

Dokud bude naživu

Chladný a neúprosný déšť ji bičoval bočními poryvy, hnanými větrem každou chvilku jiným směrem. Deštník, pláštěnka a galoše byly skoro k ničemu. Ne že by Andy některou z těchto věcí měla. Deštník Burberry za dvě stě dolarů se odmítl otevřít, a když ho k tomu zkusila přinutit, praskl; zkrácená králičí bunda s nadměrných límcem, ale bez kapuce, jí sice báječně splývala kolem pasu, jinak ale neudělala nic, aby ten do morku kostí pronikající chlad zastavila; zbrusu nové semišové střevíčky Prada jí sice barvou máků a fuchsií přidávaly na náladě, zato však větší část nohou ponechávaly na dešti. Dokonce i ty úzké legíny přispívaly k dojmu, že má holé nohy; působením větru vyvolávala jejich kůže pocit, že ji chrání asi jako hedvábné punčochy. Těch třicet centimetrů sněhu, které pokryly New York, už začalo tát na rozbředlou šedivou kaši, a Andy si už potisící přála žít kdekoli jinde, jen ne tady.

Jako by chtělo její myšlenky podtrhnout, projelo křižovatkou na žlutou taxi. Za to, že spáchala příšerný zločin – pokusila se přejít ulici – ji vytrestalo houkačkou. Ovládla se, aby mu neukázala prst – v dnešní době jsou všichni ozbrojení – místo toho jenom zaskřípala zuby a jeho směrem vyslala několik tichých kleteb. S přihlédnutím k výšce podpatků ale během příštích dvou nebo tří bloků udělala docela slušný pokrok. Padesátá druhá, Padesátá třetí, Padesátá čtvrtá… už to nebylo moc daleko, a alespoň bude mít jednu nebo dvě chvilky na zahřátí, předtím než zahájí sprint zpátky do kanceláře. Zrovna se utěšovala příslibem horké kávy a možná, ale jenom možná, jediné maličké čokoládové sušenky, když náhle odněkud uslyšela to zvonění.

Odkud to šlo? Andy se rozhlížela kolem sebe, ale ostatní chodci si toho zvuku asi nevšímali, i když byl každou sekundu hlasitější a hlasitější. Cr-rrr! Cr-rrr! Právě tohle zvonění. Dokud bude naživu, pozná je kdykoli; jenom ji překvapovalo, že se telefony s ním ještě vyrábějí. Prostě je už tak dlouho neslyšela, ale stejně… se jí to všechno najednou vrátilo. Předtím než telefon vytáhla z kabelky, věděla, co uvidí, ale když na displeji to jméno a příjmení volajícího uviděla, stejně ji šokovala: MIRANDA PRIESTLYOVÁ.

Nevezme to. Nemůže. Andy se zhluboka nadechla, zmáčkla „Ignorovat“ a hodila telefon zpátky do kabelky. Skoro okamžitě začal zvonit znovu. Andy cítila, jak jí srdce začíná tlouct rychleji, a najednou bylo čím dál obtížnější naplnit plíce vzduchem. Nádech, výdech, poroučela si, schovala bradu, aby si ochránila obličej před tím, co se teď stalo pulzující plískanicí, a přidala ještě pokyn prostě pořád běž. Od restaurace už nebyla ani dva bloky daleko – viděla, jak před ní svítí jako teploučký a zářivý příslib –, když jí jeden mimořádně odporný náraz větru postrčil vpřed, až ztratila rovnováhu, a přinutil ji šlápnout doprostřed jedné z těch nejhorších částí manhattanské zimy: do černé rozbředlé louže prachu, vody, soli, smetí a bůhvíčeho ještě, tak špinavé a ledové a tak neuvěřitelně hluboké, se nedalo udělat nic jiného než to vzdát.

Což bylo přesně to, co Andy udělala, rovnou před tou pekelnou tůní, která se nahromadila mezi vozovkou a obrubníkem. Asi třicet nebo čtyřicet sekund tam stála jako plameňák, elegantně hřadující na jedné ponořené noze, a s druhou poměrně efektně zvednutou nad tím vodním svinčíkem, a zvažovala možnosti. Lidé se jí i jejímu malému rozbředlému jezírku vyhýbali širokým obloukem; jenom ti v po kolena vysokých holínkách se odvážili brodit přímo středem. Nikdo jí ale nabídl ruku, a když si uvědomila, že na to, aby se pokusila zachránit skokem kterýmkoli směrem, má louže příliš velký obvod, připravila se na další ledový šok a levou nohu postavila vedle pravé. Ledová voda pohltila i ji a hladina se zastavila na lýtku, takže pozřela nejen obě fuchsiové boty, ale také dobrých dvanáct centimetrů kožených kalhot, a jediné, co Andy dokázala udělat, bylo neplakat.

Boty i legíny měla zničené; měla pocit, že kvůli omrzlinám možná přijde o nohy; neměla jinou možnost, jak se z toho svinstva dostat, než je prostě přebrodit, a jediné, na co dokázala myslet, bylo: Přesně to se stane každému, kdo típne Mirandu Priestlyovou.

Neměla však čas nad svým trápením rozjímat, protože hned, když se dostala na chodník a zastavila se kvůli odhadu rozsahu škod, telefon zazvonil znovu. To, že ignorovala první hovor, byla hloupost – kruci, naprostá nezodpovědnost. Už to prostě nemohla udělat znovu. Celá mokrá, roztřesená a se slzami na krajíčku poklepala na displej a řekla: „Haló.“

„An-dre-o? Jsi to ty? Už jsi pryč celou věčnost. Zeptám se tě jen jednou. Kde–je–můj–oběd? Já tu prostě jenom tak čekat nemůžu.“

Samozřejmě, že to jsem já, pomyslela si Andy. Vytočila jsi mé číslo. Kdo jiný by to bral?

„Omlouvám se, Mirando. Momentálně je tu opravdu hrozně, a já dělám, co můžu, abych…“

„Očekávám tě tady okamžitě. To je vše.“ A než Andy mohla říct jediné slovo, byl hovor ukončen.

Najednou bylo jedno, že jí ledová voda, která zůstala v botách, čvachtá mezi prsty tím nejodporněji představitelným způsobem, nebo že bylo dost těžké na těchto podpatcích chodit, už když byly suché, nebo to, že chodníky jsou každou sekundu kluzčí úměrně tomu, jak déšť začíná mrznout: Andy se rozběhla. Sprintovala podél bloku ze všech sil. Už jí zbývalo přeběhnout jenom ten poslední, když zaslechla, jak někdo volá její jméno.

Andy! Andy, stůj! To jsem já! Zastav!

Ten hlas by měla poznat kdekoli. Ale co tady Max dělá? Na víkend je přece někde pryč, z nějakého důvodu, na který si nedokázala vzpomenout, musel vyjet někam na sever. Nebo ne? Zastavila se, obrátila se a pátrala po něm pohledem.

Tady jsem, Andy!

A potom ho uviděla. Svého snoubence i s hustými tmavými vlasy, pronikavýma zelenýma očima a s drsně dobráckým vzhledem, sedícího na obrovském bílém koni. Od doby, kdy z jednoho z nich ve druhé třídě spadla a zlomila si pravé zápěstí, Andy koně nijak zvlášť ráda neměla, ale ten jeho se tvářil přátelsky. Nevadilo jí, že Max na bílém koni jezdí v centru Manhattanu a uprostřed vánice – byla tak nadšená, že ho vidí, že ji to ani nenapadlo zpochybňovat.

Seskočil s lehkostí zkušeného jezdce a Andy se snažila vzpomenout, jestli se někdy zmínil o tom, že hraje pólo. Ve třech dlouhých krocích byl u ní, objal ji tím nejvřelejším a nejlahodnějším objetím, jaké si dokázala představit, a když mu padla do náruče, cítila, jak se jí celé tělo uklidňuje.

„Mé ubohé dítě,“ zamumlal, přičemž si nijak nevšímal koně ani zírajících chodců. „Musíš tady hrozně mrznout.“

Vtom mezi nimi zazvonil telefon – ten telefon – a Andy se ho honem snažila zvednout.

„An-dre-o! Nevím, které části slova okamžitě nerozumíš, ale –“

Jak se jí Mirandin pronikavý hlas zavrtával do ucha, celá se roztřásla, ale než stačila pohnout jediným svalem, Max jí telefon vytáhl z konečků prstů, poklepal na tlačítko Ukončit na displeji a s dokonalou muškou jej hodil přímo do louže, která předtím věznila její nohy. „S ní jsi už skončila, Andy,“ řekl a přehodil jí přes ramena velkou deku.

„Ach, můj bože, Maxi, jak jsi to mohl udělat? Mám takové zpoždění! Ještě jsem ani nedošla do restaurace, a ona mě zabije, jestli u ní nebudu s obědem do –“

„Pšššt,“ řekl a přiložil jí dva prsty na rty. „Už jsi v bezpečí. Jsi se mnou.“

„Ale už je deset minut po jedné, a jestli…“

Max jí vsunul obě ruce pod paže a lehce ji zvedl do vzduchu, než ji bokem něžně posadil na bělouše, který se podle Maxe jmenoval Bandita.

Seděla na něm v tichém šoku a Max jí zatím sundal obě promáčené boty a hodil je na chodník. Z tašky přes rameno, kterou nosil pořád, vytáhl Andyiny oblíbené flísové pantofle ve stylu válenek a nazul je na mrazem zrudlé nohy. Spodní část deky jí naaranžoval do klína, přes hlavu a kolem krku uvázal svou kašmírovou šálu a podal jí ocelovou termosku s něčím, o čem prohlásil, že je to černá čokoláda ze speciálních bobů. Její oblíbená. Potom jediným neuvěřitelně plynulým pohybem naskočil na koně a chopil se otěží. Než stačila říct jediné slovo, rychlým tempem klusali po Sedmé avenue a policejní doprovod před nimi uvolňoval cestu mezi auty i chodci.

Být v teple a milovaná pro ni bylo úžasnou úlevou, ale stejně se nemohla zbavit pocitu paniky z toho, že nesplnila Mirandou zadaný úkol. Vyhodí ji, tím si byla jistá, ale co když to bude ještě horší? Co když se Miranda rozzuří natolik, že využije svého neomezeného vlivu k tomu, aby Andy už žádnou jinou práci nikdy nedostala? Co když se rozhodne své asistentce dát pořádnou lekci a názorně jí ukáže, co se stane tomu, kdo od Mirandy Priestlyové jenom tak odejde – ne jednou, ale dvakrát?

„Musím zpátky!“ křičela Andy do větru, protože z klusu přešli do běhu. „Maxi, otoč to a odvez mě zpátky! Já nemůžu…“

„Andy! Slyšíš mě, miláčku? Andy!“

Prudce otevřela oči. Jediná věc, kterou cítila, byl tlukot vlastního srdce, které jí v hrudi dunělo o závod.

„Jsi v pořádku, zlato. Teď jsi v bezpečí. Byl to jenom sen. A podle toho, jak to vypadá, nějaký opravdu děsivý,“ broukal jí do ucha Max, zatímco jí na tvář přikládal chladnou dlaň.

Posadila se a uviděla časně ranní slunce prosvítající oknem do ložnice. Nebyl tam žádný sníh, žádná plískanice ani žádný kůň. Nohy sice měla bosé, ale pod peřinou měkkou jako motýlí křídla teplé, a Maxovo silné tělo v ní vyvolávalo pocit bezpečí. Zhluboka se nadechla a chřípí jí zaplnila Maxova vůně – jeho dech, kůže a vlasy.

Byl to jenom sen.

Rozhlédla se po pokoji. Pořád se cítila jako v polospánku z toho, jak se probudila v nesprávnou dobu. Kde jsou? Co se děje? Stačil jediný pohled na dveře, na nichž visely čerstvě vyžehlené a naprosto úžasné šaty od Monique Lhuillier, a hned si uvědomila, že tím neznámým pokojem je vlastně nevěstino apartmá – její apartmá – a že tou nevěstou je ona. Nevěsta! Náhlý příval vzrušení ji přinutil posadit se v posteli tak rychle, až Max překvapeně vykřikl. „Co se ti to zdálo, zlato? Doufám, že to nijak nesouviselo s dneškem.“

„Ale vůbec ne. Jenom duchové z minulosti.“ Naklonila se k němu a políbila jej; přitom se mezi ně vecpal jejich maltézák Stanley. „Kolik je hodin? Počkat – co tu děláš?“

Max se na ni ďábelsky zašklebil, jak to milovala, a vylezl z postele. Andy si jako vždy nemohla pomoci, aby neobdivovala jeho široká ramena a pevné břicho. Měl tělo pětadvacetiletého kluka, jenom o něco lepší – nebylo příliš silné a svalnaté, jenom dokonale pevné a štíhlé.

„Je šest. Přišel jsem před pár hodinami,“ řekl, když si natahoval kalhoty flanelového pyžama. „Bylo mi smutno.“

„Ale teď radši běž, než tě tu někdo uvidí. Tvá matka je přímo posedlá tím, že se před svatbou nesmíme vidět.“

Max Andy vytáhl z postele a objal ji kolem ramen. „Tak jí to neříkej. Ale mně se nechtělo čekat celý den, než tě uvidím.“

Andy předstírala, že se zlobí, ale byla ráda, že se k ní tajně vplížil na rychlé pomazlení – už kvůli té noční můře. „Tak dobře,“ povzdechla si dramaticky. „Ale musíš se do svého pokoje dostat tak, aby tě nikdo neviděl! Než se na nás vrhnou davy, vezmu Stanleyho na procházku.“

Max na její pánev zatlačil tou svou. „Ještě je brzo. Vsadím se, že kdybychom si pospíšili, můžeme –“

Andy se zasmála. „Běž!“

Políbil ji znovu, tentokrát něžněji, a opustil apartmá.

Andy vzala Stanleyho do náručí, políbila ho přímo na mokrý čumáček a řekla: „A je to tady, Stane!“ Nadšeně zaštěkal a zkusil se z náručí vymanit, takže ho musela pustit, aby jí nerozškrábal paže do krve. Na několik překrásných sekund se jí podařilo na ten sen zapomenout, ale ten se jí zase rychle vybavil i se všemi reálnými podrobnostmi. Zhluboka se nadechla, čímž zřejmě nakopla svůj pragmatismus: je to jenom předsvatební nervozita. Klasický úzkostný sen. Nic víc. Nic míň.

U pokojové služby si objednala snídani a při jídle krmila Stanleyho kousky míchaných vajec s toasty, zatímco odrážela vzrušené telefonáty od matky, sestry, Lily a Emily – které se všechny nemohly dočkat, až začne s přípravami – a potom vzala Stanleyho na vodítku na rychlou procházku ve svěžím říjnovém vzduchu, předtím než se den změní v naprostý blázinec. Ve froté teplácích s příšerně růžovou výšivkou Nevěsta na zadku, které dostala na předsvatebním večírku, jí bylo trochu trapně, ale potají byla i trochu pyšná. Vlasy vtěsnala do baseballové čepice, zavázala si tenisky, zapnula flísovou bundu Patagonia a jako zázrakem se jí podařilo vyplížit se z rozlehlého areálu Astor Courts Estate, aniž by potkala živou duši. Stanley hopkal tak šťastně, jak mu to maličké nožičky dovolily, a vlekl ji k hranici lesa na okraji pozemku, kde už listí získávalo ohnivé podzimní barvy. Procházeli se skoro půl hodiny, což určitě bohatě stačilo k tomu, aby se všichni začali divit, kam se poděla, ale vzpomínku na Mirandu nedokázala z hlavy vypudit ani přes svěží vzduch a překrásně se vlnící pole kolem farmy nebo přes vzrušení, které na začátku svého svatebního dne cítila.

Jak to, že ji ta žena pořád pronásleduje? Už to přece bylo skoro deset let od chvíle, kdy utekla z Paříže a od své duši ubíjející kariéry Mirandiny asistentky v Runwayi. Od toho děsivého roku už přece hodně vyrostla, nebo ne? Všechno se změnilo, a to k lepšímu: první roky po Runwayi byla na volné noze, odkud potom hrdě přešla ke stálé práci přispívající redaktorky svatebního blogu Šťastně až do smrti. O několik let a desítky tisíc slov později už dokázala spustit svůj vlastní časopis, Do chomoutu, krásné a luxusní periodikum o celebritách, na němž se teď snažila už tři roky a který navzdory všem předpovědím o opaku opravdu vydělával peníze. Do chomoutu byl nominován na různá ocenění a inzerentů přibývalo. A teď, uprostřed toho profesního úspěchu, se ještě navíc vdává! Za Maxe Harrisona, syna zesnulého Roberta Harrisona a vnuka legendárního Arthura Harrisona, který v letech bezprostředně po velké hospodářské krizi založil Harrison Publishing Holdings a vybudoval z něj Harrison Media Holdings, jednu z nejprestižnějších a nejziskovějších společností ve Spojených státech. Jejím snoubencem byl Max Harrison, který už dlouho figuroval na seznamu nejžádanějších svobodných mládenců, muž, který chodil s Tinsley Mortimersovou a Amandou Hearstsovou z New York City – a pravděpodobně se spoustou jejich sester, sestřenic a kamarádek. Odpoledne přijdou starostové a magnáti, kteří jenom čekají na to, aby mohli mladému potomku a jeho novomanželce provolat slávu.

Co ale bylo na tom všem nejlepší? Maxe milovala. Byl to její nejlepší kamarád. Slepě ji miloval a rozesmával ji a oceňoval její práci. Copak pořád neplatilo to, že muži v New Yorku nejsou připraveni, dokud nejsou připraveni? O jejich manželství začal Max mluvit už několik měsíců po prvním setkání. A o tři roky později je to tady – jejich svatební den. Andy se v duchu pokárala za to, že vzpomínkou na tak směšný sen ztratila další sekundu, a dovedla Stanleyho zpátky do apartmá, kde už se v nervózní a štěbetavé panice shromáždila malá armáda žen, které si nejspíš myslely, že z místa činu utekla. Ve chvíli, kdy vstoupila, zaslechla kolektivní slyšitelné oddechnutí, načež Nina, organizátorka její svatby, začala okamžitě vydávat příkazy.

Několik příštích hodin proběhlo jako dlouhá šmouha: sprcha, fénování, napařování, řasenka a podklad pro mejkap, který by stačil na vyhlazení pleti teenagera s hormonálními problémy. Někdo se jí staral o nohy, zatímco se někdo jiný věnoval spodnímu prádlu a třetí zase probírala barvu její rtěnky. Než si stačila uvědomit, co se děje, už jí sestra Jill držela rozevřené slonovinově bílé šaty a o sekundu později matka sevřela jemnou tkaninu na zádech, aby do ní Andy zapnula. Babička potěšeně zamlaskala. Lily plakala. Emily do koupelny nevěstina apartmá propašovala cigaretu a myslela si, že si toho nikdo nevšimne. Andy se to snažila všechno vnímat. A potom byla najednou sama. Na několik málo minut předtím, než se měla dostavit do Velkého sálu, ji všichni opustili, aby se připravili sami, a Andy se nemotorně posadila na nadýchanou starožitnou židli a snažila se nemračit a ani nezničit jediný centimetr své krásy. Za necelou hodinu z ní bude vdaná žena, která bude na zbytek života oddána Maxovi. Skoro si to ani nedokázala představit.

Zazvonil telefon. Na druhém konci byla Maxova matka.

„Dobré ráno, Barbaro,“ řekla Andy tak vřele, jak to dokázala. Barbara Anne Williams Harrisonová, dcera americké revoluce a potomek nikoli jednoho, ale hned dvou signatářů Ústavy, trvalá ozdoba všech společensky důležitých charitativních výborů na Manhattanu. Od účesu od Oscara Blandiho až po baleríny Chanel se k Andy vždy chovala naprosto zdvořile. Byla naprosto zdvořilá ke každému. Ale zase to nijak nepřeháněla. Andy se snažila nebrat si to osobně a Max ji ujišťoval, že si to celé jen myslí. Možná si Barbara někdy v prvních dnech jejich známosti myslela, že Andy je jen další ze synových přechodných fází? Andy potom přesvědčila samu sebe, že veškeré naděje, že by se s tchyní mohly sblížit, otrávilo to, že se Barbara zná s Mirandou. Nakonec si uvědomila, že jde prostě jenom o Barbařin styl – stejně chladně zdvořile se chová ke každému včetně vlastní dcery. Nedokázala si představit, že by této ženě kdy řekla: „Mami.“ Ne že by ji k tomu někdy vyzvala…

„Ahoj, Andreo. Zrovna jsem si uvědomila, že jsem ti vlastně ještě nedala ten náhrdelník. Dnes ráno jsem se tak moc snažila všechno zorganizovat, až jsem nakonec přišla pozdě na vlasy a na mejkap! Volám, abych ti řekla, že je v sametové krabičce v Maxově pokoji, zastrčené do kapsy té jeho odporné sportovní kabely. Nechtěla jsem ji tam jenom tak nechat ležet, aby ji neviděli zaměstnanci. Možná bys mohla mít větší úspěch a přesvědčila bys ho, aby si pořídil něco důstojnějšího? Bůh ví, že jsem to zkoušela už tisíckrát, ale on prostě ne–“

„Díky, Barbaro. Hned pro něj zajdu.“

„Nic takového neuděláš!“ zatrylkovala žena ostře. „Vy se prostě před obřadem vidět nesmíte – to nosí smůlu. Pošli tam matku nebo Ninu. Kohokoli jiného. Ano?“

„Samozřejmě,“ řekla Andy. Zavěsila a vykročila do chodby. Brzy zjistila, že je snadnější s Barbarou souhlasit a udělat to, co chtěla; dohadování s ní nikam nevedlo. Přesně proto dnes bude mít jako „něco starého“ na sobě dědictví rodiny Harrisonovy místo toho, aby si vzala něco od vlastních příbuzných: Barbara na tom trvala. Tento náhrdelník figuroval na svatbách šesti generací Harrisonových, takže jej Andy a Max budou mít také.

Dveře Maxova apartmá byly pootevřené, a když Andy vstoupila, slyšela v koupelně téci sprchu. Klasika, pomyslela si. Já se tady připravuju posledních pět hodin, a on si až teď vleze do sprchy.

„Maxi? To jsem já. Nevycházej!“

„Andy? Co tady děláš?“ Ozval se přes dveře do koupelny Maxův hlas.

„Jdu si jenom pro náhrdelník tvé mámy. Nechoď ven, jo? Nechci, abys mě viděl v šatech.“

Začala šmátrat v přední kapse tašky. Žádnou sametovou krabičku nenahmatala, zato v ruce sevřela nějaký složený papír.

Byl to list papíru krémové barvy s velkou gramáží a s Barbařiným monogramem BHW, vytištěným v barvě námořnické modři. Andy věděla, že Barbara množstvím kancelářských potřeb, které u nich nakupuje, pomáhá společnosti Dempsey & Carroll udržet se na trhu; už čtyři desetiletí používala stejný papír pro blahopřání k narozeninám, děkovné dopisy, jako pozvánky na večeře, přání a kondolence. Byla prostě staromódní a formální a raději by zemřela, než někomu poslala e-mail nebo – ó hrůzo! – esemesku. To, že svému synovi ve svatební den poslala tradiční ručně psaný dopis, tedy naprosto dávalo smysl. Andy se jej zrovna chystala znovu složit a vrátit na místo, když pohledem zachytila své jméno. Než vůbec stačila zapřemýšlet nad tím, co dělá, začala číst.

Drahý Maxwelli,

i když víš, že dělám, co je v mých silách, abych ti ponechala Tvé soukromí, o tak důležitých věcech již prostě nedokáži mlčet. Už předtím jsem se o svém znepokojení zmínila, a Tys mi vždy slíbil, že o tom budeš přemýšlet. Nyní však, v důsledku Tvé nadcházející svatby, cítím, že již nemohu déle čekat a musím Ti to říct ještě jednou jasně a otevřeně: Maxwelli, já Tě zapřísahám. Prosím, nežeň se s Andreou. Nechápej mne špatně. Andrea je příjemná a jednoho dne se nepochybně stane něčí přijatelnou ženou. Ale Ty si, můj drahý, zasloužíš mnohem víc! Ty musíš být s dívkou ze správné rodiny, a ne z rozbité, v níž jsou všichni, koho zná, zklamaní a rozvedení. S dívkou, která rozumí naší tradici a našemu způsobu života. Někdo, kdo jméno Harrison dovede k další generaci. A co je nejdůležitější, takovou partnerku, která chce Tebe i vaše děti nadřadit svým sobeckým touhám po kariéře. Musíš se nad tím pečlivě zamyslet: chceš, aby Tvá manželka vydávala časopisy a jezdila na služební cesty, nebo si přeješ někoho, kdo bude mít na prvním místě ostatní a přijme filantropické zájmy Harrisonovy linie? Copak si nepřeješ partnerku, které víc záleží na podpoře rodiny, místo aby prosazovala své vlastní ambice?

Říkala jsem Ti, že to Tvé nečekané setkání s Katherine na Bermudách bylo znamením. Ach, připadalo mi, že Tě potěšilo, že jsi ji znovu potkal! Prosím Tě, nezahazuj tyto city. Ještě není nic rozhodnuto – ještě není příliš pozdě. Je zřejmé, že jsi Katherine vždy zbožňoval, a ještě jasnější je, že by z ní byla úžasná životní partnerka.

Neustále jsem na Tebe pyšná, a vím, že i Tvůj otec na nás shlíží a drží Ti palce, abys udělal tu správnou věc.

S láskou, matka

Slyšela, že se voda zastavila, a polekaně upustila dopis na podlahu. Když se vrhla k zemi, aby jej zvedla, všimla si, že se jí třesou ruce.

„Andy? Ještě jsi tady?“ zavolal zpoza dveří.

„Ano… počkej tam, já už odcházím,“ vypravila ze sebe.

„Našla jsi to?“

Odmlčela se, protože si nebyla jistá správnou odpovědí. Měla pocit, jako by někdo z místnosti odsál všechen kyslík. „Ano.“

Slyšela další pohyby a potom pustil a zase zastavil kohoutek u umyvadla. „Už jsi pryč? Musím vyjít ven a obléknout se.“

Prosím, nežeň se s Andreou. Krev jí bušila v uších. Ach, jak jsi byl rád, že jsi ji znovu potkal! Měla by vletět do koupelny, nebo utéci ven? Až ho uvidí příště, budou si vyměňovat prstýnky před třemi stovkami lidí včetně jeho matky.

Na dveře apartmá někdo zaklepal a hned je otevřel. „Andy? Co tady děláš?“ tázala se Nina, její svatební koordinátorka. „Dobrý bože, ty ty šaty zničíš! A myslela jsem, že jste se dohodli, že se před obřadem neuvidíte. Jestli to tak není, proč jsme neudělali fotky předtím?“ Andy už šílela z toho, jak neustále a neúprosně povídala. „Maxi, zůstaň v koupelně! Tvá nevěsta tady stojí jako jelen ve světle reflektorů. Počkej, ježíši, počkej jenom vteřinu!“ Doběhla k ní ve chvíli, kdy se Andy snažila postavit a současně si upravit šaty; napřáhla k ní ruku.

„Chyť se,“ řekla, vytáhla Andy na nohy a rukou uhlazovala šaty se sukní ve střihu mořské panny. „A teď pojď se mnou. Už žádné hry na schovávanou nevěsty, jasný? Co je tohle?“ Vytáhla jí dopis ze zpocené dlaně a podržela jej ve vzduchu.

Andy skutečně slyšela, jak jí srdce buší v hrudi; na chvilku ji napadlo, jestli nemá infarkt. Otevřela ústa, aby něco řekla, ale přemohla ji vlna náhlé nevolnosti. „Ježíš, myslím, že budu…“

Jako by kouzlem, nebo to možná dala jenom mnohá léta praxe, Nina přesně ve správný okamžik vyprodukovala odpadkový koš a podržela ho Andy u obličeje natolik těsně, až cítila, jak ji plastem lemované okraje tlačí do měkké spodní části brady. „No, no,“ zakňučela Nina s nosovým přízvukem, což ale i tak bylo podivně uklidňující. „Nejsi má první nervózní nevěsta ani nebudeš poslední. Jenom děkuju našim šťastným hvězdám, že to nestříká zpátky.“ Osušila jí pusu jedním z Maxových triček, a jeho vůně – opojná směs mýdla a mátového šamponu s bazalkou, který používal – vůně, již obvykle milovala, ji přinutila vyzvracet se znovu.

Ozvalo se další zaklepání na dveře. Dovnitř vkročil slavný fotograf St. Germain a jeho pěkná mladá asistentka. „Máme tu fotit Maxovy přípravy,“ oznámil s afektovaným, ale rozhodným přízvukem. Naštěstí ani on, ani asistentka nevěnovali Andy víc než letmý pohled.

„Co se to tam děje?“ volal Max, stále zahnaný do koupelny.

„Maxi, zůstaň!“ vykřikla Nina hlasem plným autority. Otočila se k Andy, jež si nebyla jistá, jestli těch pár metrů k nevěstinu apartmá dokáže dojít. „Musíme ti upravit pleť, a… Kriste, ty vlasy…“

„Potřebuju ten náhrdelník,“ zašeptala Andy.

„Že co?“

„Barbařin diamantový náhrdelník. „Počkej.“ Mysli, mysli, mysli. Co to má znamenat? Co má udělat? Andy se přinutila vrátit se k té příšerné tašce, ale Nina se naštěstí postavila před ni a vytáhla tašku na postel. Rychle se prohrabala jejím obsahem, až vytáhla černou sametovou krabičku s vyleptaným logem Cartier na boku.

„Hledala jsi tohle? Tak už pojď, jdeme.“

Andy jí dovolila, aby ji odtáhla do chodby. Nina dala fotografům pokyn, že mohou Maxe pustit z koupelny, a rázně za nimi zavřela dveře.

Andy nemohla uvěřit tomu, že ji Barbara nenávidí natolik, že nechce, aby se s ní její syn oženil. Nejenom to, ona už pro něj měla také manželku vybranou. Katherine: vhodnější, ne tak sobecká. Ta, která, alespoň podle Barbary, odešla. Andy věděla o Katherine všechno. Byla dědičkou von Herzogova bohatství, a podle toho, na co si Andy vzpomínala ze svých prvních seancí neustálého googlení, byla rakouskou kněžnou nějaké nižší třídy, kterou rodiče poslali na internát Maxovy elitní přípravky v Connecticutu. Katherine promovala z evropské historie na Amherstu, kam byla přijata, poté co její dědeček – rakouský šlechtic, během druhé světové války loajální k nacistům – daroval škole dost peněz na to, aby mohl na počest své zesnulé manželky pojmenovat jednu kolej. Max tvrdil, že Katherine byla příliš formální, příliš upjatá a celkově příliš zdvořilá. Prohlašoval, že byla nudná. Příliš konvenční a s příliš velkým důrazem na vzhled. Proč s ní tedy celých pět let střídavě chodil a nechodil, to už Max tak dobře vysvětlit nedokázal, ale Andy měla odjakživa podezření, že jí neřekl všechno. Evidentně se nemýlila.

Když se Max o Katherine zmínil naposledy, měl v plánu jí zavolat a informovat ji o zásnubách; o několik týdnů později jim z obchodu Bergdorf doručili krásně broušenou křišťálovou mísu s přáním celoživotního štěstí. Emily, která Katherine znala přes svého muže Milese, přísahala, že se Andy nemá čeho bát, že je to nudná a upjatá ženská, a i když prý má „docela velké kozy“, ve všech ostatních směrech je Andy lepší. Od té doby o tom Andy moc nepřemýšlela. Všichni měli nějakou minulost. Byla snad ona hrdá na Christiana Collinswortha? Cítila snad potřebu vyprávět Maxovi všechny podrobnosti o svém vztahu s Alexem? Samozřejmě že ne. Něco docela jiného ale bylo číst dopis budoucí tchyně, v němž snoubence v den svatby prosí, aby se místo ní oženit s bývalou přítelkyní. S bývalou přítelkyní, již mu evidentně bylo potěšením potkat během loučení se svobodou na Bermudách, a o níž se celkem příhodně úplně zapomněl zmínit.

Andy si promnula čelo a přinutila se přemýšlet. Kdy že Barbara ten otrávený dopis napsala? Proč si ho Max schoval? A co znamenalo to, že se s Katherine viděl před pouhými šesti týdny, ale před Andy o tom ani nepípl, i když jí popsal veškeré detaily golfových zápasů s přáteli, steakové večeře a opalování? Nějaké vysvětlení existovat muselo, prostě muselo. Ale jaké?

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Poděkování

1