Vlastimil Vondruška

KRÁLŮV DLUH

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2012

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2012

Vydání první

ISBN 978-80-243-5621-1

Mé ženě Aleně

Píše se druhá polovina 13. století. České království patří k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně proti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

I. KAPITOLA

Vlahé podvečery, které následovaly po svátku apoštolů Filipa a Jakuba, byly vždycky vyhrazeny milostným schůzkám. Mladí lidé se tajně scházeli, aby mohli vybít nahromaděnou touhu, kterou v nich jaro probouzelo. S padajícím podzimním listím okouzlení obvykle mizelo, pokud náhodou nemělo následek, který by nutně vedl ke svatbě. Věnceslava byla naštvaná, protože její vztah skončí zřejmě už teď, a to ještě nebyl ani konec měsíce května. Chtělo se jí brečet, ale ovládla se.

Vracela se ze schůzky s Otou, synem zámožného sedláka z Dejvic. Poznali se o Velikonocích a Věnceslavě se líbil na první pohled. Byl vysoký, ramenatý, měl modré oči a světlé vlasy nakadeřené podle poslední módy. Trochu jí připomínal evangelistu Jana na oltáři v malostranském chrámu. A navíc se jmenoval Ota. Tohle jméno ji vždycky vzrušovalo. Možná proto, že sama dostala od rodičů jméno tak nemožné. Dívky na Menším Městě pražském byly Marušky, Barborky, Dorotky, Magdaleny, ale ona musela být Věnceslava.

Otec tvrdil, že tohle jméno jí bude připomínat, aby pečlivě chránila to nejcennější, co dívka má, svůj panenský věnec. Ani si už přesně nepamatovala, kdy o svou počestnost přišla. Bylo to záhy poté, co opustila rodnou vesnici a vydala se do města. Zbyl jen nejasný pocit, že to nestálo za moc. Jenže chudá sklepnice si moc vybírat nemohla.

Onen mládenec z Dejvic se jí líbil, i když byl jenom venkovan. Proto uměla zařídit, aby si jí všiml na mši v kostele. Bez potíží ho nenápadně přiměla, aby ji pozval na schůzku. Jenže tím její úspěchy skončily. Dále se s ním nedostala, i když se scházeli už skoro celý měsíc. Jakékoli pokusy o důvěrnější sblížení Ota rezolutně odmítal.

„Tělesná láska je hřích. Bůh ji povolil jen těm, kteří přijali svátost manželského slibu,“ vykládal s přesvědčením.

„A tys opravdu ještě s žádnou neležel?“ vyptávala se nevěřícně. Pokaždé hrdě přisvědčil a vypadal jako raně křesťanský mučedník, který jde se zpěvem na rtech vstříc pohanům.

Zpočátku si myslela, že právě tohle bude věc, kterou ho k sobě připoutá. Panici bývali nejdychtivější. Ota se jí líbil a zpočátku pošetile snila o tom, že by se za něho mohla provdat. I za cenu, že by musela odejít z města zpátky na vesnici. Jenže jak rychle zjistila, Ota nebyl jen zbožný panic, ale byl taky trouba. Dneska mu dala ultimátum. Buď se bude chovat, jak se na milence sluší, anebo ať si najde místo ní jeptišku. Pohádali se a Věnceslava si umínila, že na další schůzku už nepřijde. Nenechá se urážet jeho hloupou zbožností. I ona věřila celým svým srdcem, jenže víra přece neznamenala, že člověk přestane žít. Ráda si opakovala větu, kterou jí loni řekl jeden student. Bez hříchu by nebylo víry.

Vzpurně pohodila hlavou. Byla přece hezká holka a neměla důvod ztrácet čas s nějakým nekňubou. Šenkýř, u něhož sloužila, měl pravdu. Ten, kdo je ochotný žít na venkově, je buď slabého ducha, nebo není chlap. Protože ten, kdo za něco stál, se ve městě dokázal uživit vždycky. Sama si tuhle starou pravdu ověřila, když odešla z domova, a nikdy toho nelitovala. Umiňovala si, že si už nebude venkovanů všímat. Ani v šenku jí nedali utržit tolik, co měšťané.

Kolem tváře jí proletěl chroust. Trhla sebou, protože nesnášela žoužel, ať už lezla nebo lítala. Do města však vedla bohužel nejkratší cesta z Dejvic právě strží pod královským hradem. Rostl tu les, a kdyby nešlo o milostnou schůzku, nikdy by sem nevkročila. Neměla ráda brouky, můry, kopřivy, pichlavé šlahouny ani tlející listí. Ulice před šenkem jí připadala stokrát hezčí než kterýkoli les. Zrychlila krok a přestala myslet na toho nekňubu. Chtěla už být doma ve své komůrce, kterou měla v patře zájezdního hostince U Tučného mnicha. Byla hrdá, že okno nevede do dvora, ale na ulici k rynku.

Právě když procházela kolem břízy, kterou vichřice skoro vyvrátila, a strom se nakláněl nad cestu, kolem hlavy se jí mihl šedavý stín. Uskočila a zlostně zaklela. Nejdřív si myslela, že to je netopýr. Jenže ta věc dopadla s plesknutím na zem. Přitom se podivně zableskla. Vrátila se a začala opatrně prohlížet porost u cesty. Nesnášela dotek hlíny. Naštěstí nemusela hledat dlouho. Za trsem trávy ležel masivní řetěz. Leskl se, jako by byl ze stříbra. Rozhlédla se, i když věděla, že to je zbytečná obava. Byla už skoro noc a ve strži pod hradem byla sama. Sebrala řetěz, zabalila ho do šátku a ukryla pod suknici. Pak se skoro rozběhla, aby už byla pryč.

Bránou Menšího Města pražského proklouzla na poslední chvíli, hned za jejími zády ji strážní s dutým úderem zabouchli a zajistili závorou.

Oldřich z Chlumu byl urostlý rytíř. Nedávno oslavil čtyřicítku, ale vypadal mladší. Nic na tom nemohl změnit ani pěstěný černý vous. V ostře řezaném obličeji měl chytré oči, jimž sice husté obočí dávalo výraz mrzouta, ale byl to klam. Oldřich z Chlumu byl laskavý muž a rád žertoval, pokud k tomu byla vhodná příležitost. Těch však v poslední době mnoho neměl, protože se jako vyšetřovatel setkával spíše s lidskou zlobou, záští a malostí.

Často ho trápilo, proč je na světě tolik zla, když byl lidský život zoufale krátký a cesta většiny křesťanů bolestná. Nebyl jako jiní soudci, kteří se opájeli svou téměř neomezenou mocí. Nikdy by úřadu nezneužil, protože hledání pravdy nepovažoval za privilegium, ale za velikou odpovědnost. Vyznával zásadu moudrých právníků, kteří radili obracet se při hledání spravedlnosti ke svému svědomí a srdci. Jenže právě kvůli hledání pravdy mu často do žertování ani trochu nebylo. Zlo bylo jako saň, protože na místě jedné useknuté hlavy skoro hned vyrostly dvě.

Aby mohl člověk sloužit dobru, nemohl se zabývat neustále jen zlem. Kdykoli začal Oldřich z Chlumu pociťovat beznaděj, vzpomněl si na svou rodinu. Byla pro něj něco jako jasně hořící pochodeň v temnotách. Miloval Ludmilu z Vartemberka i obě své děti. Bůh sice dával křesťanům starosti, ale také radost, pokud měl člověk čisté svědomí.

Když mu manželka občas vyčítala, že riskuje příliš, často i v situacích, kdy by nemusel, nikdy jí neodporoval, ale svou práci dělal dál po svém. Pokud by rytíř jen jednou v životě slevil ze svých zásad, musel by už ustupovat pořád. Na rozdíl od Ludmily si totiž nemyslel, že při hledání pravdy jsou situace významnější a méně významné. Spravedlnost byla jen jedna. Stejná pro panovníka jako pro jeho poddané. I ty nejbědnější.

S tímto názorem se Oldřich z Chlumu netajil, i když věděl, že se mu kvůli němu nejvýznamnější členové královského dvora po straně posmívají. Zaslechl dokonce názor, že by rytíř neměl být příliš učený, protože pak příliš přemýšlí, a to škodí. Rytíř měl podle názoru urozené společnosti vynikat v boji a nikoli ve skriptoriu nad hromadou neužitečných pergamenů. Oldřich z Chlumu jako chlapec navštěvoval církevní školu, ale to neznamenalo, že by neuměl zacházet s mečem. V mládí dokonce zvítězil v několika turnajích a i teď by se proti němu odvážilo postavit jen málo rytířů.

Byl přesvědčený, že nelze ustupovat. Nikdy a nikomu. Nejen kvůli vlastní rodině, ale také kvůli svým pomocníkům. Měl dva a oba patřili skoro do rodiny. Sloužili mu už léta a Oldřich by nedokázal spočítat, kolikrát zachránil život on jim a kolikrát oni jemu. Ani je nemohl zklamat.

Otovi ze Zástřizlí chyběl do třicítky jeden rok, ale pro zábavu stále používal titul panoše. Zatímco Otovi léta na vzhledu spíše přidávala, velitel Oldřichovy družiny Diviš vypadal tak trochu jako pobuda. Díky jizvě na tváři se ovšem dokázal při vyšetřování pohybovat v prostředí lupičů, lapků a zlodějů, zatímco Ota si liboval spíše v pátrání ve fraucimorech, šencích a hampejzech. To však neznamenalo, že by ani jeden z nich nebyl rytířem se vším všudy. Když tohle Ota zaslechl, neodpustil si nikdy dvojsmyslné pousmání.

Oldřich z Chlumu dosáhl podle svého názoru už všeho, co si jen muž jeho postavení mohl přát. I když nepocházel z významné rodiny, získal přízeň českého krále Přemysla II. Otakara a stal se královským prokurátorem a správcem severních Čech. Nedávno dokončil výstavbu královského hradu Bezděz a dokonce ho pošetile napadlo, zda by neměl pomalu myslet na odpočinek. Doufal, že nadcházející léto bude klidné a ženě Ludmile slíbil, že s ní navštíví několik jejích příbuzných. I když to neřekl nahlas, považoval právě tuhle oběť za nejvyšší důkaz své lásky.

Na Bezděz se vrátil ze zasedání zemského soudu před koncem května, a proto ho trochu překvapilo, když si ho za tři týdny český král Přemysl II. Otakar povolal zpět do Prahy. Od posla se dozvěděl, že se ta věc netýká severních Čech. Nešlo ani o vyšetřování nového zločinu. To byl totiž nejčastější důvod neočekávaných cest, protože král svého prokurátora pověřoval pátráním pokaždé, pokud si jiní soudci nevěděli rady. O co však opravdu šlo, to posel povědět neuměl.

Ještě více Oldřicha z Chlumu překvapilo, když do Prahy dorazil a vstoupil do trůnního sálu. Byl tam shromážděn celý královský dvůr. To znamenalo, že půjde o oficiální jednání. Jenže právě to bylo něco zcela neobvyklého, neboť slyšení za účasti celého dvora se dostávalo jen vyslancům cizích panovníků a nejvýznamnějším zemským velmožům. Pokud projednával s českým králem záležitosti správy severních Čech, býval obvykle přítomen jen komoří a kancléř. A pokud ho král pověřoval pátráním, odbývalo se to většinou mezi čtyřma očima.

Oldřich z Chlumu pomalu kráčel špalírem rytířů a občas zachytil jejich zvědavé pohledy. Došlo mu, že ani oni netuší, o co jde. Ve tvářích některých šlechticů postřehl dokonce skryté očekávání, že by mohlo jít o záležitost, která bude znamenat konec přízně, kterou mu český král prokazoval. Proč by se jinak celý dvůr sešel? Mnoha mocným rodům Oldřich z Chlumu vadil, neboť za dlouhá léta své služby přivedl na popraviště řadu rytířů. A také několik významných dvořanů.

Přemysl II. Otakar seděl v čele sálu pod baldachýnem, měl na sobě slavnostní plášť a na hlavě královskou korunu. Na vedlejším, o něco nižším trůnu, seděla královna Kunhuta a nesmírně jí to slušelo. Zatímco přísný výraz královy tváře byl neproniknutelný, ve tváři královny postřehl Oldřich z Chlumu očekávání. Lehce se usmívala, protože měla pro něho určitou slabost. Několikrát jí pomohl z ošemetné situace. Královna měla v sobě divokou uherskou krev a nejednala vždycky rozvážně. Zatímco jiní velmožové by její drobné prohřešky donesli králi, aby se mu zavděčili, Oldřich z Chlumu to neudělal nikdy. Byl rytíř a to uměla Kunhuta ocenit. Došel před trůn, poklekl na jedno koleno a sklonil hlavu, jak se slušelo.

„Vstaň! Dnes se nesluší, abys před mým trůnem klečel, protože nepřicházíš jako služebník, ale jako věrný druh,“ řekl král Přemysl II. Otakar, sestoupil dolů, a když Oldřich vstal, objal ho. Pak se vrátil na trůn a pokračoval: „Uvědomuješ si vůbec, že to je přesně patnáct let, co mi oddaně sloužíš?“

Oldřich z Chlumu se krátce zahleděl na svého krále. Přemysl II. Otakar stejně jako většina urozených mužů neuměl číst ani psát, ale počítat uměl výtečně. A to, co prohlásil, nebyla pravda. Oldřich vstoupil do Přemyslových služeb ještě za života jeho královského otce Václava, to bylo v roce Páně 1252. Teď se psal rok Páně 1266. A to znamenalo, že Oldřich sloužil Přemyslovi čtrnáct, nikoli patnáct let. Nevěřil, že by se král spletl a spočítal to špatně. To, co prohlásil, muselo mít nějaký důvod. Zdvořile přikývl a čekal, co bude dál.

„Zdá se, že sis to opravdu neuvědomil. O to více mne těší, že jsem nezapomněl já,“ pokračoval Přemysl II. Otakar. Byl zjevně ve výtečném rozmaru, což při jeho náladové povaze nebývalo často. „Před celým dvorem ti vyslovuji své uznání a dokonce jistý obdiv, neboť jsi nejbystřejším vyšetřovatelem v mé zemi. A možná v celém křesťanském světě. O některých zločinech, které jsi objasnil, se už vyprávějí legendy. Proto jsem přemýšlel, jak tě odměnit. Jenže vím, že jsi nejen muž spravedlivý, ale také skromný. To neříkám proto, že bych chtěl na tobě šetřit!“ Na okamžik se odmlčel a pobaveně se obrátil na svou ženu. Ta jen zakroutila káravě hlavou, ale přitom se usmívala.

„Proto neodměním tebe, pane Oldřichu, ale tvou manželku,“ pokračoval český král a tleskl. Před trůn předstoupil komoří Pešík s truhličkou ze vzácného cizokrajného dřeva pobitou stříbrným kováním. Král ji otevřel a vyňal z ní zlatý náhrdelník s velikým rubínem, který byl vsazený mezi vytepávané zlaté lístky. Zvedl ho a ukázal celému dvoru. Chvíli počkal, aby se všichni pokochali tou krásou. Nechal ho dovézt až z Andalusie, kde pracovali nejlepší zlatníci. Všichni křesťanští panovníci nakupovali tam, i když ti zlatníci byli nevěřící. Nakupovala tam i papežská kurie. Pak šperk vrátil do truhličky, komoří ji zase zavřel a ustoupil za trůn.

„Slušelo by se ovšem, abych ten šperk zavěsil na půvabné hrdlo tvé krásné Ludmily osobně,“ pokračoval Přemysl a znovu se provokativně podíval na Kunhutu. Teď už se neusmívala tak spokojeně. I když o šperku věděla, nemínila svému manželovi tolerovat, aby chválil půvaby jiných žen. Kunhuta byla žárlivá a uměla si dupnout. Když se rozzuřila, bylo lepší jít jí z cesty. To platilo i pro českého krále.

„Za dva týdny uspořádám hostinu na tvou počest a chci, aby se té slavnosti účastnila i tvá žena,“ pokračoval Přemysl II. Otakar. „Tam ji tím šperkem ozdobím.“

Teď už tomu Oldřich z Chlumu nerozuměl vůbec. Pokud chtěl král ten náhrdelník předat Ludmile osobně, proč posel tlumočil pozvání do Prahy jen Oldřichovi? Král mohl přece pozvat oba najednou. Takhle vážil Oldřich cestu z Bezdězu úplně zbytečně jen proto, aby se dozvěděl, že za dva týdny se bude konat slavnost na jeho počest. Zítra se vydá zpátky domů, tam se otočí a spolu s Ludmilou pojede zpátky do Prahy. Jenže i tuhle úvahu český král vyvrátil.

„Do té doby přijmi prosím pohostinství v Praze. Pro urozenou Ludmilu z Vartemberka pošlu doprovod s královskou korouhví. Bude mým vzácným hostem stejně jako ty. Slyšení je skončeno!“ Přemysl II. Otakar vstal a v doprovodu královny Kunhuty trůnní sál opustil.

„Musím ti blahopřát, vznešený příteli. A taky sdělit, že trochu závidím,“ řekl přátelsky pražský purkrabí Vilém z Landštejna, který zamířil k Oldřichovi z Chlumu jako první. Od té doby, kdy se Oldřich objevil na královském dvoře poprvé, držel nad ním ochrannou ruku. Byl jako jeden z mála královských úředníků opravdu vzdělaný, neboť v mládí navštěvoval proslulou basilejskou školu. Možná proto si rozuměli.

„Já našim panovníkům sloužím déle než ty,“ pokračoval Vilém z Landštejna dobromyslně, „ale takových poct jsem se nedočkal.“

„Ani já ne,“ přidala se stejně dobromyslně jeho manželka Kunigunda, která ho na audienci doprovázela. „Takový náhrdelník! Tvá Ludmila s ním na krku bude vypadat jako královna. Inu, uměla se vdát.“

„Má to být výtka?“ zasmál se pražský purkrabí.

„Má,“ souhlasila s vážnou tváří. Pak se Oldřicha z Chlumu optala, zda je večer poctí svou návštěvou. Nařídí, aby v kuchyni připravili jehněčí na česneku, pokud ho má stále ještě rád.

„Pokud mne náš vznešený panovník něčím nezaměstná, pozvání rád přijmu,“ souhlasil Oldřich z Chlumu se zdvořilou úklonou.

„Jak slyším, předběhla jsi mne, vznešená paní Kunigundo,“ řekl lítostivě robustní prelát, který k nim přistoupil. Hovořil drsně a v jeho přízvuku se nezapřela rodná normanština. Jmenoval se Wilibald Odo a byl už více než dvě desítky let proboštem vyšehradské kapituly. Jako všichni probošti, zastával i on úřad kancléře Českého království. Byl významným mužem a podle toho se choval. O jeho přízeň usilovala většina velmožů, ale on s ní šetřil. I když byl prelátem, nebavilo ho studovat teologické spisy uložené v bohaté kapitulní bibliotéce. Znal několik základních křesťanských pouček a s těmi si vystačil. Právě to bylo důvodem, proč si před lety do noty nepadl se vzdělaným správcem severních Čech. Jenže čas všechny hrany obrousí. Přesto nebyl jejich vztah takový, aby ho mocný kancléř zval na přátelské posezení. Jenže pocta, které se Oldřichovi z Chlumu před chvílí dostalo, vzbudila v mocném úředníkovi zvědavost. Oldřich z Chlumu to tak chápal, a proto Wilibaldu Odovi navrhl, že se mohou setkat později, vždyť stráví v Praze nejméně dva týdny.

„Nezapomeň, po večerní mši v našem paláci, pane královský prokurátore,“ připomněla ještě manželka pražského purkrabího. Pak nevinně dodala, že u stolu bude i jejich dcera Světlana. Před mnoha lety, když byl Oldřich z Chlumu ještě svobodný, se snažila udělat z nich manželský pár. Naštěstí měla Světlana tehdy více rozumu než její matka.

Table of Contents

I. KAPITOLA