Thomas Enger

FANTOMOVÁ BOLEST

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Gyldendal Norsk Forlag AS 2011 (All rights reserved)

© Obálka Emil Křižka 2013

Translation © Alice Týnská 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5872-7

Fantomová bolest je bolest, která vychází z „fantomové končetiny“, části těla, ve které nervy nefungují správně nebo o kterou člověk fyzicky přišel amputací či při nehodě. Bolest však nemá původ v samotné části těla, jedná se o pomyslnou bolest způsobenou „chybnou zprávou“ v nervovém systému.

Prolog

Jockeho Harley-Davidson už tam stojí.

Tore Pulli zaparkuje a sundá si motorkářskou helmu. Když se dotkne nohou země, zakřupe to. Okna bývalé tovární budovy slepě zírají do tmy. Ticho je husté a nepříjemné.

Pulli pověsí helmu na řídítka a jde ke dveřím. Když do nich zatlačí, zavržou panty. Pulli vejde opatrně dovnitř.

„Jocke?“

Hlas se odrazí od stěn. Motorkářské boty duní o beton. Oči si pomalu zvykají na tmu, vidí však jenom holou zem a stěny, trámy a sloupy opředené pavučinami. Říjnový vítr skučí skrz rozbité okenní tabule. Od pusy mu stoupá pára.

Skoro jako za starých časů, pomyslí si Pulli a popojde o několik kroků. To napětí před konfrontací. Cítí, jak mu adrenalin pumpuje v žilách, má to rád.

Jeho pohled upoutá něco, co leží o kus dál na zemi ve stínu. Opatrně se přibližuje. Narazí na pronikavý zápach moči a kovu. Šlápne do něčeho kluzkého, musí udělat krok stranou, aby nespadl. Pulli vytáhne mobil, posvítí si jím na podlahu.

Vidí, do čeho šlápl.

Před ním leží člověk. Zakrvácená kožená bunda je na zádech posetá tržnými ranami. Z límce u bundy prosvítá přes potetovanou a vyholenou pokožku hlavy bílá lebka.

To tetování poznává. Jenom Joachim Brolenius má na zátylku vytetováno Go to hell.

Mobil zhasne.

Pulli se rychle rozhlédne, zaposlouchá se, slyší jen hluboké ticho. Místnost působí prázdně, až na Jockeho, muže, kterého Pulli hluboce a zaníceně nenáviděl, ale kterého ani za nic na světě nechtěl vidět mrtvého.

Alespoň ne teď.

Sehne se, chytne koženou bundu a přetočí těžké tělo na záda. Obličej je zkřivený a zakrvácený, ústa otevřená. Pulli stlačí dvěma prsty Jockeho krční tepnu, ihned však ruku odtáhne. Krk je teplý, ovšem měkký a vláčný jako nějaká vlhká potrhaná mycí houba.

Pak to uvidí, na zemi. Boxer.

Jeho vlastní boxer.

Jak se sem ksakru dostal?

Napadne ho strašlivá myšlenka. Kdekdo o setkání věděl a dost lidí ho vidělo odjíždět. Až příliš mnoho jich vědělo, že boxer visí u něj doma na zdi v pracovně. A teď má ruce, oblečení i boty od krve.

Někdo to na něho nastražil. Někdo to na něho kurva ušil.

Pulli se chystá sebrat boxer a zmizet, ale zarazí se. Uvědomí si, že se dotkl mrtvoly. Na Jockeho kožené bundě jsou tvoje otisky prstů. Nezhoršuj si to ještě víc, než už to je.

Znovu vytáhne mobil. Krvavými prsty vyťuká číslo tísňové linky. Ty víš, jaká je pravda, řekne si sám pro sebe. Pověz jim pravdu, bude to v pohodě.

Nemáš se čeho bát.

První část

KAPITOLA 1

O 22 měsíců později

Pokaždé je to tentýž křik.

Henning Juul zamrká, tápe po vypínači. Prostěradlo pod ním je propocené, vzduch se chvěje horkem. Vlhkými prsty přejíždí po jizvách na krku a ve tváři. V hlavě mu duní basový rytmus, který se nese z otevřeného okna ve Steenstrupově ulici. O kus dál zaburácí motorka, pak nastane ticho. Jako crescendo před náhlou smrtí.

Henning se zhluboka nadechne, snaží se utnout sen, který v něm neustále přežívá jako barevný film a nedá se vymazat.

Sen začal harmonicky. Měli jít ven sáňkovat, Jonas a on. Tehdy během noci pokryla kopec silná vrstva sněhu. Na křižovatce u parku Birkelunden sotva rozpoznávali stříbrné tramvajové koleje, rovné jako podle pravítka. Husté sněhové vločky, které bez ustání tancovaly ve vzduchu, se rozpustily ještě předtím, než stačily Henninga zaštípat do tváře.

Táhl Jonase na saních Tofteho ulicí dolů do parku Sofienberg, kde se do malého kopce, svažujícího se od kostela, vpíjely děti jako černé šmouhy. Jonas se čile nakláněl ze strany na stranu. Než dorazili nahoru, Henning se zadýchal. Když se chystal posadit dozadu na sáňky, Jonas ho zastavil.

„Ty ne, tati! Jenom já!“

„Dobře. Ale pak si vytáhneš sáňky nahoru sám.“

„Jasně!“

„Slibuješ?“

„Joooo!“

Henning věděl, že mokré sněhové vločky mají delší životnost než slib, který mu Jonas právě dal. Ale to nevadilo.

„Roztlač mě, abych jel hóóódně rychle!“

„Tak jo. Pořádně se drž. Počítej do tří.“

Potom počítali společně: „JEDNA! DVĚ! Aaaa TŘI!!!“

A Henning Jonase důkladně roztlačil, slyšel, jak chlapec výská radostí, když sjíždí dolů, a všiml si, že i ostatní děti se zájmem pozorují chlapečka se světlemodrou čepicí, který se řítí ke skokánku, který někdo postavil uprostřed kopce. Jonas na něj najel, nabral trochu výšku, rychle přistál a zase radostně vykřikl, a přitom otočil volantem, aby nenajel na dívku, která šla opačným směrem. Otočila se a dívala se za Jonasem, jak se stáčí stále víc doleva.

Proti stromu.

I Henning viděl, kam se chlapec řítí, jeho malé ručičky pevně svíraly volant. Henning se rozběhl z kopce, ale neudržel se na svahu, uklouzl a spadl, několikrát se převalil, než se zase zvedl.

Sněhové vločky, hlasy a hluk ustoupily do pozadí, Henning našpulil rty do výkřiku, nevydal však ani hlásku. Pohlédl zoufale na ostatní rodiče, kteří stáli jako přikovaní a jenom přihlíželi. Nakonec zavřel oči. Nechtěl se dívat na to, co se stane. Nechtěl vidět svého syna umírat. Už ne.

Pak Jonas zmizel. Stejně tak kopec a sníh, stromy i lidé. Kolem něho se setmělo. Do nosu ho štípal nezaměnitelný zápach kouře. A přestože Jonase neviděl, zřetelně slyšel jeho křik. Henning zuřivě máchal rukama, aby udělal díru do tmy, která před ním narůstala, ale nepomáhalo to. Intenzivní teplo ho bodalo do tváře. Špatně se mu dýchalo, rozkašlal se.

Přes kouř byl vidět záblesk světla. Henning zamrkal a zaměřil se na otvor, který se neustále zvětšoval, v dáli zahlédl dveře, které se plameny chystaly zachvátit. Znovu zakašlal. Pak se otvor začal zase zmenšovat a brzy ho kouř zcela vyplnil. Horko pálilo a všude bylo černo. A vtom Jonas zakřičel.

Opět.

Henning si oddechne při pohledu na bliknutí červeného světla. Očima hledá v místnosti druhý hlásič kouře. Čeká na pravidelně se opakující zabliknutí, které ho uklidňuje. Uběhne několik vteřin. Uběhnou další. A další. Na prsou ucítí tlak, který ho svírá až k ramenům, ke krku. Pak se hlásič konečně rozsvítí. Rychlé červené bliknutí.

Klesne na polštář a dýchá, zůstane ležet a čeká, až se bestie v jeho hrudi uklidní. Brzy se zase poklidně prochází. Znovu se dotkne jizev v obličeji. Stále to pálí. Ne jenom na povrchu. A ví, že to bude pálit pořád, dokud nezjistí, kdo založil požár v jeho bytě. Kdo se postaral o to, aby ten nejhezčí chlapeček na světě už nežil.

Henning se otočí k nočnímu stolku. Ještě není ani půl jedenácté. V hlavě mu pořád pulzuje bolest, s kterou ulehl před hodinou a půl. Masíruje si spánky a přitom se šourá do kuchyně. Z ledničky vytáhne poslední plechovku coly. V obývacím pokoji uklidí z pohovky oblečení a noviny, posadí se a otevře si plechovku. Šumění stoupajících bublin ho uspává. Pak zavře oči a touží po snu bez sněhových vloček.

KAPITOLA 2

„Kdy skončíte? Chci domů.“

Gunhild Dokkenová se nakloní přes pult a přehlédne místnost. Z reproduktorů vyřvává nějaká skladba od Jokke & Valentinerne. Na lavici opodál leží Geir Grønningen, vzpírá 135 kilo a při tom sténá. Za ním, v bezprostřední blízkosti zrcadla, stojí muž malého vzrůstu a sleduje pohyby činky – aniž by mu pomohl.

„Už nám zbývá jenom pár kol,“ poznamená Petter Holte a nespouští svůj soustředěný pohled z činky.

Dokkenová se otočí a podívá se na hodiny na zdi. Je skoro 22:45.

„Je pátek, hoši. Navíc ještě pátek večer, za chvíli bude jedenáct. Nemáte nic lepšího na práci?“

Nikdo z nich neodpoví.

„Opři se do toho,“ povzbudí ho Per Ola Heggelund, muž stojící se zkříženýma rukama na konci lavice. Grønningen se chystá zvednout činku nad hlavu. Holte opatrně odlehčí tyč a uleví Grønningenovým chvějícím se pažím.

„Ještě jeden,“ řekne. „Zvládneš to ještě jednou.“

Grønningen se zhluboka nadechne, přitáhne činku k hrudníku a ze všech sil zatlačí. Svaly se chvějí, Holte ho nechá usilovat o každý milimetr, dokud Grønningen nezdvihne kila až nahoru a nepoloží s řevem tyč na místo do stojanu. Zašklebí se a zatne prsní svaly, poškrábe se v neupraveném plnovousu a z obličeje si odhrne několik dlouhých řídkých pramenů vlasů.

„Dobrá práce,“ zhodnotí to Heggelund a uznale přikývne. Grønningen se na něho zamračí.

„Dobrá? To bylo hovno. Obvykle zvládnu mnohem víc než tohle.“

Heggelund se nervózně podívá na Holteho, ale dostane se mu jen kyselého pohledu. Holte odepne břišní pás a prohlíží se v zrcadle. Vyholená hlava je – stejně jako zbytek těla – opálená ze solária. Lehce si poupraví černé rukavice a prohlíží si svaly pod upnutým bílým nátělníkem, spokojeně přikývne, když je napne a v nadloktí vystoupnou bicepsy. Trochu si povytáhne tepláky značky Better Bodies a přistoupí k pultu, kde stojí Gunhild Dokkenová a listuje si s nezájmem v časopisu. Ofina jí spadá do očí.

„Máš něco v plánu?“ zeptá se Holte a zastaví se před ní. Jeho hlas je jemný a plný očekávání.

„Půjdu domů,“ odpoví a ani nezvedne hlavu.

Holte pomalu přikývne a přitom si ji zkoumavě prohlíží.

„Chceš společnost?“

„Ne,“ odpoví mu rázně.

Holteho nosní dírky se rozšíří.

„Snad nebudeš mít na návštěvě někoho jiného?“

„Do toho ti nic není,“ odsekne Dokkenová.

Po krátké odmlce se Holte otočí ke Grønningenovi, který na něho povzbudivě kývne.

„Jsme tady jenom my,“ řekne Holte. „Můžu za tebe klidně zamknout, jestli chceš.“

Dokkenová zavře časopis rychlým pohybem ruky.

„Nemohl jsi to říct o trochu dřív? Dokud jsem ještě z večera mohla něco mít?“

„Ano, ale já…“

Po tváři mu přeběhne stín, jakmile skloní hlavu.

„Tak jo,“ povzdychne si mrzutě. „Víš, kde jsou klíče.“

Dokkenová zamíří k věšáku a obleče si tenkou černou bundu. Schová mobil do kabelky a dá si ji přes rameno.

„Moc se neztrhejte.“

„Budeme cvičit zas až v neděli.“

„Wow,“ odtuší ironicky. „Den volna.“

Holte se usměje a vyprovází ji pohledem až ke dveřím. Nad hlavou jí zacinká zvonek a dveře se za ní rázně zabouchnou. Potom zmizí do noci. Holte zakroutí téměř nepozorovaně hlavou a zajde za pult, vypne muziku a ve stojanu vyhledá cédéčko Metallicy – And Justice For All. Navolí osmou skladbu – To Live Is To Die – osolí zvuk a přetočí skladbu doprostřed.

„Ani teď jsi neuspěl?“ směje se Heggelund, když se Holte vrátí. Holte se na něho zlostně podívá, ale neodpoví. Místo toho se zeptá, kdo je na řadě.

„Heggis,“ odpoví Grønningen a koukne se na Heggelunda.

„Jo, já,“ zareaguje zvesela. Jde k čince a na obou stranách odebere 15 kilo. Potom se posadí a několikrát se zhluboka nadechne, položí se a najde na čince místo, kam vždy pokládá prostřední prst, „fakáč“. Znovu nabere vzduch do plic. Za něho se opětovně postaví Holte a James Hetfield mezitím proklamuje „when a man lies, he murders some part of the world“.

Heggelund zvedne tyč ze stojanu, závaží o sebe zazvoní, potom činku stáhne a znovu ji vytlačí nahoru. První zdvih jde hladce, snaží se najít poklidný rytmus, a druhý jde také dobře. Při dalších dvou zdvizích chroptí agresivněji. Holte napřímí záda, rovnoměrně vyváží nohy a vloží ruce pod tyč, připravený pomoct. Podívá se na Grønningena, který pokývne a současně se o pár kroků přiblíží. Z přehrávače řeže Metallica svůj úderný riff, který je otvírákem skladby Dyers Eve.

Heggelund zavře oči a sbírá veškerou sílu na další opakování, ale činka se ani nehne. Otevře oči. Holte přesunul ruce ze spodní strany na vrchní stranu tyče. Grønningen stojí u lavice. Potom se rozkročmo posadí Heggelundovi na břicho. Ten zhluboka zasténá.

Holte stáhne činku dolů a zastaví ji několik centimetrů Heggelundovi nad ohryzkem. V Heggelundových očích se odráží panika.

„Co… co –“

„Jak dlouho sem chodíš?“ zeptá se Grønningen. „Dva měsíce? Možná dva a půl?“

Heggelund se pokouší něco říct, ale všechny síly soustředí na to, aby udržel činku od krku.

„Máš nás za debily, nebo co?“ vyštěkne Holte a prohlíží si ho. „Myslíš si, že připustíme, aby s námi chodil posilovat kdekdo, a přitom si ani neprocvakneme, co je zač?“

Heggelund ze sebe nedostane nic než jen chroptění.

„Tys nám lhal,“ procedí Holte skrz zuby. „Pokusil ses nás podvést. Myslíš si, že nevíme, že na podzim začínáš na policejní akademii?“

Heggelund vykulí oči.

„O co ti vlastně jde?“ zeptá se Grønningen. „Čuměls moc na televizi? Myslel sis, že tvoje kariéra nabere rychlý start? Jako tajný agent?“

„Nepovedlo se ti to,“ pokračuje Holte. „Nikomu se to nepodaří!“

„Prosím,“ žadoní Heggelund a chvějí se mu při tom ruce. Holte přitlačí tyč dolů, až se dotýká Heggelundovy kůže. V očích mu jiskří.

„Měl jsi v úmyslu se sem vrátit?“ zeptá se Grønningen. Heggelund sevře oči, snaží se zakroutit hlavou. Ve tváři se mu mísí slzy s krůpějemi potu.

„Chtěl jsi tady o tomhle někomu říct?“ prská Holte.

Heggelund se znovu pokouší pohnout hlavou. Grønningen se na něho několik vteřin dívá, potom z něho sleze a pokyne Holtemu. Heggelund sotva popadá dech, ale Holte tyčí ani nehne.

„To stačí,“ napomene ho Grønningen. Holte neodpoví.

„Pettere!“

Holte neochotně zvedá činku za přispění zbytku sil, které Heggelundovi ještě zůstaly. Za chvíli tyč zapadne do stojanu. Holte se otočí, popadne ručník a pohrdavě odfrkne. Grønningen si ho vezme stranou.

„Kurva, vždyť jsi ho mohl zabít!“ zašeptá. Holte neodpoví, jenom se dívá na Heggelunda, který lapá po dechu. Tváře má vlhké od slz, oční víčka těžká.

„Čeho je moc, toho je příliš,“ pronese Grønningen. „Zapomněl jsi všechno, co jsme se od Toreho naučili?“

Holte neodpoví, poodejde stranou. Heggelund se pomalu zvedne do sedu, z přehrávače burácí hlas Jamese Hetfielda. Grønningen se otočí, přijde k Heggelundovi, který se stále křečovitě drží za krk. Grønningen počká, až navážou oční kontakt, potom pokyne hlavou směrem ke dveřím. Heggelund se potácí. Vrávoravě kráčí ke dveřím, kde proti němu krvavě rudými písmeny svítí název posilovny: Síla & Respekt.

Table of Contents

Prolog

První část

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2

Druhá část

Třetí část