Stella Blómkvist

ANDĚLÉ

Originální název: Morðið í Rockville,

vydáno u Mál og menning, Reykjavík 2006

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stella Blómkvist, 2006

Title of the original Icelandic edition: Morðið í Rockville

Published by agreement with Forlagið, www.forlagid.is

© Obálka Martina Černá, 2013

Translation © Eva Osinová, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5762-1

PRVNÍ TÝDEN

1. KAPITOLA

První dubnové úterý

„Proboha.“

Zranění na tváři vypadají opravdu příšerně. Pravé oko je napuchlé tak, že není téměř vidět. Dolní víčko připomíná spíš řadu nalitých puchýřků. Taky na ústech a na tvářích jsou patrné stopy po silných úderech pěstí.

„Policie přivezla Sigurjónu na pohotovost celou zakrvácenou teď o víkendu,“ vysvětluje Fanney a ukazuje mi další fotografie. „Nejprve ji hospitalizovali a teprve pak byly pořízeny tyto fotografie, aby mohly být použity jako důkazní materiál.“

Samozřejmě vídám často podobné snímky žen, které byly vystaveny bezohledným surovým útokům primitivních násilníků. Svých manželů. Nebo milenců.

Až příliš často.

Ale z otisků násilí na ženském těle mám husí kůži stejně pokaždé.

Azylový dům pro ženy a děti v Reykjavíku je umístěn v téměř stoleté budově, která dříve sloužila vysoce postaveným pohlavárům ze správy plynáren. Z dob před elektrickým světlem. Dlouho před tím, než Reykjavík vyrostl.

Dům se ještě pořád krčí pod boční zdí základny černých vest(1) u autobusového nádraží Hlemmur. Tam, kde je konečná městských autobusů, v rozlomeném srdci města.

Fanney je sociální pracovnice, je jí přes padesát a už dlouho se snaží pomáhat obětem domácího násilí. Ženám a dětem, které utekly z domova před ranami a kopanci svých nejbližších.

„Po všech těch letech už bych měla být dávno otrlá, když vidím strašné následky takového napadení,“ posteskne si a podívá se na mě svýma unavenýma jasně modrýma očima. „Ale stejně mě to pokaždé zasáhne a příšerně rozčílí.“

„Naštěstí.“

„Někdy je to opravdu těžké.“

„Co bude Sigurjóna dělat?“ ptám se.

„Dosud byla na vážkách jako většina žen, které jsou vystavovány násilí ze strany svého manžela, ale dnes ráno poprvé vážně vzala v úvahu, že požádá o rozvod, a proto jsem vám zavolala.“

„Tak zjistíme, jestli má pořád stejný názor.“

Vstávám. Pomalu a ztěžka. Jsem totiž v sedmém měsíci. Mám už pořádné břicho. Je to jako živé kulovité obydlí pro permanentně kopajícího zvědavce, který už – jak se zdá – nemá chuť zůstávat nadále v domácím vězení.

Sigurjóně je třicet tři let. Žena v domácnosti. Osm let vdaná. Má se svým mužem dvě děti: sedmiletého syna a pětiletou dceru. Děti s ní momentálně bydlí také v azylovém domě.

Otok na Sigurjónině obličeji už trochu opadl. Modřiny jsou větší. Barevnější.

Tu a tam zvedne ruce k tváři. Ale na poslední chvíli se zarazí a neodváží se zranění dotknout. Místo toho si rozpačitě prohrábne černé vlasy, které má svázané do culíku. Pohled jejích tmavohnědých očí prozrazuje, že si dělá velké starosti. A má strach.

Když spolu mluvíme, je nervózní. Celou dobu. Neustále se ptá na děti. Aby se ujistila, že jsou v bezpečí, pod spolehlivým dohledem.

Občas nečekaně vstane. Chvíli chodí po místnosti. A stejně rychle se opět posadí.

„Jak se to stalo?“ ptám se.

„Snažím se na to myslet co nejméně.“

„To je pochopitelné. Ale musíte s námi projít průběh činu, i když je to pro vás bolestné. Taky bych byla radši, kdybych měla vaši výpověď nahranou.“

Přikývne. Ale hlasitě polkne.

„Stalo se to v noci z pátku na sobotu,“ řekne Fanney a zapne diktafon.

„V pátek jsme byli pozvaní na večeři k přátelům Kristjánovi a Jóníně,“ začne Sigurjóna. „Nejdřív jsme pili long drinky, pak jsme měli k hlavnímu jídlu červené víno a ke kávě koňak. Pozdě večer byl Baldvin namol a hlučný. Začal mě ponižovat, to dělá vždycky, když se ve společnosti opije. Myslí si, že jsem nemožná a dělám všechno špatně. Možná je to pravda…“

„Samozřejmě že to není pravda,“ vpadne jí do řeči Fanney. „Tohle je u mužů typická metoda, jak ženu ponížit a vnutit jí představu, že dostala, co si zaslouží.“

„Krátce po půlnoci jsme všichni společně odjeli do města a bavili jsme se až do rána,“ pokračuje Sigurjóna. „Pak jsme si s Baldvinem zavolali taxík a jeli domů, mohlo to být tak kolem čtvrté.“

„Byly děti doma?“

„Ne, na víkend jsme je odvezli k mé matce do Grindavíku(2).“

„Co se stalo, když jste přijeli domů?“

„Sotva jsme vešli do chodby, Baldvin mi začal zase nadávat. Obviňoval mě, že jsem flirtovala s Jónasem a Eiríkurem.“

„Kdo je to?“

„Jenom dva staří spolužáci, potkali jsme je před jednou hospodou kousek od Ingólfstorg(3).“

„Bylo jeho obviňování oprávněné?“

„Ne, to ne, jen jsem je pozdravila a chvíli se s nimi bavila, jinak nic. Ale často stačí jenom tohle, aby se Baldvin totálně vytočil. Nejradši by byl, kdybych se nebavila s žádným jiným chlapem.“

„Co bylo dál?“

„Snažila jsem se obhajovat, že jsem s nimi neflirtovala, ale on mě začal obviňovat, že ho prostě vždycky musím provokovat, a ječel na mě a předhazoval mi všechny ty věci jako obvykle.“

„Co myslíte tím jako obvykle?“

„Ječel, že jsem kurva a děvka, a říkal další z té spousty nechutných slov, kterými mě zasypává, když je opilý.“ Sklopí zrak. Přesto pokračuje: „První rána přišla naprosto nečekaně, nemohla jsem udělat vůbec nic, nemohla jsem se bránit. Pak mě mlátil dál a nadával mi.“

„Takže to nebylo poprvé, co vás zbil?“

Sigurjóna zaváhá. „Často mě fackoval, když byl opilý, ale hned mu to bylo líto a prosil mě, abych mu odpustila,“ odpoví nakonec. „Tentokrát to bylo něco jiného.“

Fanney jí podá bílý kapesník, aby si mohla otřít vlhké tváře.

„Srazil vás k zemi?“

„Ano, asi jsem musela na chvíli ztratit vědomí, protože když jsem se probrala, ležela jsem na zemi a Baldvin klečel vedle mě. Měla jsem už sundanou sukni a kalhotky a cítila jsem, že se do mě snaží něco zasunout. Chtěla jsem se otočit na stranu a odplazit se pryč, ale on se na mě posadil a prostě pokračoval a dál do mě tu věc zasouval.“

„Do pohlaví?“

Přikývne.

„Víte, co to bylo?“

„Láhev od piva,“ hlesne Sigurjóna. „Ukázal mi ji poté, co se mě snažil znásilnit.“

„Podařilo se mu to?“

„Už nebyl schopný vůbec ničeho, protože byl příliš opilý, a nakonec si klidně usnul na podlaze v obýváku. Tak jsem se po čtyřech doplazila na chodbu, podala jsem si mobil, který jsem měla ještě pořád v kapse od kabátu, a zavolala jsem záchranku.“

„Netušíte, jak dlouho vás týral?“

„Nevím to přesně, ale ve zprávě, kterou jsem na základě zranění dostala, je uvedeno, že jsem na pohotovost volala o půl sedmé.“

„Takže si vás podával minimálně dvě hodiny?“

„Tak nějak.“

„Uvedla jste, že jde o ublížení na těle?“

„Policistovi, který přijel přibližně ve stejnou dobu jako sanitka, jsem řekla, že mě takhle zřídil Baldvin. Copak to jako oznámení na policii nestačí?“

„Pozeptám se, jestli v tomhle případě něco podnikli,“ říkám. „Dalším krokem bude dostat Baldvina ze společné domácnosti, abyste se mohla s dětmi opět nastěhovat domů.“

„Copak to jde, když nejsem zapsaná jako majitel nemovitosti?“

„Jste snad manželé, tak dům vlastníte společně, nebo ne?“

„Myslím, že ano, ale jinak toho o našich finančních záležitostech vím velmi málo, o všechno se totiž stará Baldvin.“

„Máte účet v bance a kartu na své jméno?“

„Ano,“ odpoví Sigurjóna, „ale kabelku se všemi kartami jsem zapomněla doma, odložila jsem si ji do předsíně.“

„V tom případě od vás potřebuji plnou moc k tomu, abych mohla jet k vám domů a vzít to nejnutnější. Mohla bych si při té příležitosti promluvit s Baldvinem o tom, aby si ze všeho nejdřív našel novou střechu nad hlavou.“

„Na to určitě nepřistoupí.“

„O to se postarám. Chcete přece rozvod, nebo snad ne?“

„Po tom všem, co se stalo, s ním už nemůžu bydlet,“ přizná se Sigurjóna. „To je naprosto nemyslitelné.“

„Určitou dobu samozřejmě potrvá, než vás rozvedou, ale já to řízení zahájím za vás.“

Když jsou všechny formality za námi, podám jí svou vizitku: „Můžete mi kdykoli zavolat.“

Zapnu si teplý světlý kožešinový kabát až k bradě a teprve pak se odvážím vstříc štípajícímu mrazu, který obyvatele hlavního města velmi sužuje už několik týdnů.

Cestou ven ke svému stříbrnému žihadlu mám zase jednou upřímnou radost z té šťastné náhody, že jsem naprosto imunní vůči jakýmkoli choutkám na manželství.

Ideální představu a zbožné přání zaměňujeme většinou za sebeklam, říká máma.

2. KAPITOLA

Na všechno potřebuji podstatně víc času. Dokonce i ty nejjednodušší věci mi trvají mnohem déle a musím vynaložit větší úsilí než dřív. Třeba taková běžná věc jako sednout si za volant stříbrného žihadla.

Břicho mi lezlo v posledních měsících fakt příšerně na nervy. Hlavně když jsem potřebovala něco rychle vyřídit, jak jsem to dřív normálně dělala. Než se moje tělo nafouklo a přivyklo si na zpomalený chod.

Ale nervozita mě nakonec vždycky přejde.

Nakonec jo.

V mém červeném řadovém domku už je všechno připraveno na příchod nového človíčka. Pokoj pro hosty v prvním patře jsem už přeměnila na dětský pokojík. Koupila jsem dětskou postýlku. A horu jednorázových plenek, abych to maličké mohla přebalovat. Když přijde na svět.

Ještě nevím, jestli to bude kluk, nebo holka.

Nechci to vědět. Předem ne.

Kolem šesté přijíždím ve svém rozkošném benzu na parkoviště před řadovým domkem. Zaparkuji vedle bílé toyoty.

Lísa Björk ještě pořád pracuje. Nejenže je chytrá a pilná, ale je taky mimořádně ctižádostivá. Vloni udělala advokátní zkoušky na Háskóli Íslands(4). A už má povolení k zastupování případů na okresním soudě.

Zaměstnala jsem ji, aby zajišťovala každodenní chod mojí kanceláře a starala se o všechno to papírování, na které nemám dost času. A aby mi pomáhala u případů v první instanci.

Je malá. Sahá mi sotva po ramena. Má tmavé vlnité vlasy, které jí rámují drobný obličej. Velké hluboké oči. Masivní rty. Sladký nosík.

Vlastně je k sežrání.

Ale pořád se tváří příšerně soustředěně. Je rozhodnutá udělat všechno správně. Stihnout toho co nejvíc během co nejkratší doby.

Moje advokátní kancelář se už roztahuje po celém přízemí řadového domku. Jako popínavá rostlina, která roste a roste. Zabírá už všechny metry čtvereční na poschodí. A taky garáž, kterou jsem nechala přestavět na jednací místnost a archiv.

Sednu si do svého ředitelského křesla černé barvy. Pořádně se opřu a pokouším se vyhnat největší bolest ze zad. A z unavených kotníků.

Proč jen musí být těhotenství tak příšerná dřina?

Na dveře zaklepe Lísa Björk. Vejde dovnitř. Zavře za sebou.

„V kanceláři je nějaký starší muž,“ oznámí. „Chce za každou cenu mluvit přímo s tebou.“

„Co o něm víš?“

„Tvrdí, že je farářem v Seltjarnarnes(5).“

„Farář David?“

„Tak se představil. Ty ho znáš?“

„Nepřímo. Co chce?“

„Pokud jsem to správně pochopila, snaží se ho většina členů pastorační rady farnosti vystrnadit z úřadu.“

„Proč?“

„Tvrdí, že je to hanebné spiknutí.“

„Aha.“

Vstanu. Následuji Lísu Björk do jednací místnosti.

Obecní farář sedí ve světlehnědém křesle. Z jeho přísných šedých očí čiší netrpělivost.

Farář David už delší dobu na Islandu veřejně diskutuje téměř o všem, protože neexistuje téměř nic, k čemu by nezastával nějaký názor. Napsal už spoustu dopisů z pozice čtenáře do různých novin. A účastnil se bezpočtu debat v rádiu a televizi. Pořád toho má hodně na srdci. Někdy mluví, jako by cítil osobní urážku za veškerou nespravedlnost světa. Nebo Bůh. Nebo oba dva.

Přesně a jasně se vyjadřuje ke stavu ve farnosti.

„Opravdu jde o závažnou věc,“ řekne a neustále si prohrabuje prošedivělé vlasy, které se za žádnou cenu nechtějí nechat zkrotit. „Vlivní členové pastorační rady farnosti proti mně intrikují. Bylo mi oznámeno, že předsedkyně pastorační rady Hlédís Ásgrímsdóttir dlouho v zákulisí pracovala na tom, aby mě vytlačila z úřadu, a očerňovala mě tím, že o mně rozšiřovala všemožné drby.“

„Jen ona?“

„Ne, její otec Ásgrímur, náš kostelník, se na téhle intrice podílel taky, aniž by se mi kdy zmínil, že s naší spoluprací není spokojen. Tenhle jidášův polibek mě zasáhl opravdu naprosto nečekaně.“

„A jak situace vypadá teď?“ chci vědět.

„Hlédís se podařilo přinutit většinu pastorační rady farnosti k tomu, aby napsali dopis islandskému biskupovi, ve kterém žádají, abych byl přeložen na jiné místo. Zasedání pastorační rady proběhlo včera večer bez mé přítomnosti a já jsem se o té intrice dozvěděl až poté. Hlédísin požadavek naprosto překvapil mé staré přátele v pastorační radě, ale nepodařilo se jim zabránit jeho schválení. Bylo zcela jasné, že o téhle záležitosti rozhodla většina už dávno předtím. Mí přátelé přišli po zasedání ke mně domů a pověděli mi o celé té nešťastné pomlouvačné kampani, kterou Hlédís zosnovala pod rouškou noci.“

„Jaký důvod se v tom dopise biskupovi uvádí?“

„Tvrdí, že došlo k nepřekonatelným rozdílům, které nezaručují konstruktivní spolupráci,“ odpoví farář David a zakroutí hlavou. „Bylo mi řečeno, že mě Hlédís na zasedání kritizovala za to, že se v církvi chovám jako diktátor. Vytáhla několik směšných příkladů, kdy jsem si nevyslechl její, Ásgrímurův nebo Oddurův názor, to je náš varhaník, nebo názor mého mladého kolegy, faráře Róberta. To je samozřejmě naprosto chybné tvrzení; jsem opravdu velmi trpělivý a jsem otevřený veškerým nápadům těchto lidí. Ale když na to přijde, jsem samozřejmě hlavní farář, který rozhoduje o tom, jak se bude v naší církvi pracovat. Mám zodpovědnost vůči Bohu, tudíž i rozhodovací moc.“

„Dostal jste od pastorační rady farnosti písemnou výstrahu?“

„Ne, bylo to pro mne jako blesk z čistého nebe. Kopie dopisu, který napsala většina pastorační rady, ležela dnes ráno na mém psacím stole. Ale Hlédís ani pastorační rada, o biskupovi nemluvě, neměli dosud sebemenší důvod ke kritizování mé práce během všech těch let, kdy jsem sloužil Bohu a církvi. O to zavrženíhodnější je ten neslýchaný způsob jednání.“

„Dejte Líse Björk veškeré písemné dokumenty, které se tohoto případu týkají,“ navrhnu a vstanu. „Musí se také sejít s vašimi spojenci v pastorační radě farnosti, aby se co nejpřesněji dozvěděla, co bylo včera večer na zasedání řečeno.“

„Dnes večer se u mě doma koná setkání mých nejužších důvěrníků,“ odpoví farář David. „Je srdečně zvána.“

„Budu tam,“ souhlasí Lísa Björk.

Po této domluvě se s obecním farářem rozloučíme.

„Zdá se, že většina pastorační rady se příliš dobře nevyzná ve veřejném právu,“ poznamená Lísa Björk. „Veřejného zaměstnance nelze přece jen tak jednoduše zbavit úřadu bez předchozího písemného napomenutí.“

„Typické. Nejprve jednat, pak myslet. Což znamená, že za tímto činem jsou horké hlavy. Musíš počítat s tím, že přistaneš uprostřed sopečného výbuchu.“

Lísa Björk jde za mnou do kanceláře.

„Je pro tebe přínosné, že budeš moct poznat islandské církevní konflikty přímo zevnitř,“ poznamenám s úsměvem. „Často jsou zákeřnější než politické popravy.“

„To mě nepřekvapuje,“ odpoví suše.

Něco na jejím výrazu mě zarazí.

„Máš s křesťanskými společenstvími špatné zkušenosti?“ ptám se.

„To už je za mnou a taky je to dávno.“

„Ale nevypadá to tak.“

„Nechci o tom mluvit,“ pronese rozhodně a položí mi na psací stůl několik otevřených dopisů. „Všechny ostatní úkoly dnešního dne jsou vyřízené.“

„Prima. Takže se uvidíme zítra ráno.“

Během těch několika měsíců, co u mě Lísa Björk pracuje, nikdy nemluvila o svém soukromí. Podle všeho se celý její život točí jen kolem toho, aby byla úspěšná ve svém povolání. Tomu velmi dobře rozumím. Jsem přece taky taková.

Ale samozřejmě má život i mimo kancelář. A minulost. Minulost, kterou neznám. A do které mi nic není.

Jím sama. Za dva. Přesto se mi podařilo udržet váhový přírůstek na uzdě. Díky každodennímu cvičení. A procházkám po okolí.

Už dávno jsem se přestala divit svým podivným chuťovým vrtochům. Nečekaným choutkám na ty nejroztodivnější potraviny. Nebo na sladké kalorické bomby. Prostě tomu nechávám volný průběh.

Po večeři se pěkně natáhnu v obýváku. Uvelebím se ve svém hlubokém křesle. A házím do sebe rozinky. Vyprázdním první sáček z celkových pěti, které jsem si koupila cestou domů. Přitom se dívám na zprávy, i když jsem myšlenkami úplně jinde.

Dnes večer je na prvním místě nová vražda.

Zpravodajský papoušek ze státní televize stojí kousíček od velkých cementových základů. V pozadí je vidět letištní budovy mezinárodního letiště v Keflavíku.

Černé vesty obehnaly základy barevnými páskami.

„Na těchto základech jedné z budov, které byly tady v Rockville zbourány, našli zemřelého pozdě v noci dva obyvatelé Keflavíku,“ informuje zpravodaj vzrušeně. „Policie v Reykjanesbaer(6) potvrdila, že se jedná o cizího státního příslušníka, přibližně šedesátiletého, více však odmítla prozradit, poněvadž se dosud nepodařilo zastihnout jeho rodinné blízké.“

Rockville. Skalní město.

Napínavé místo činu.

Zpravodajský papoušek krátce nastiňuje historii Rockville. Dříve se tam nacházela jedna ze čtyř radarových základen armády Spojených států(7). Odtud Amíci sledovali manévry sovětských bombardérů v blízkosti Grónska, Islandu a Velké Británie a kromě toho taky trasy atomových ponorek mezi Norským mořem a severním Atlantikem. Mise však byla krátce před koncem tisíciletí ukončena – několik let poté, co velký ruský medvěd natáhl brka. Pak byly všechny budovy na tomhle kusu země srovnány se zemí a šrot odvezen.

„Několik stovek lidí bydlelo tehdy v Rockville na Midnesheidi(8) za neproniknutelným ostnatým drátem,“ pokračuje zpravodajský horlivec. „Pro americké vojáky zde byla k dispozici asi stovka domů, k tomu restaurace, bary, sportovní hala, kino, obchody, kaple, pošta, a dokonce malá elektrárna. Vše, co je potřeba ke každodennímu životu.“

Proč by někdo zabíjel turistu na Midnesheidi? Na jednom z nejopuštěnějších míst, v prdeli světa, na Islandu? Na to nemá zpravodajský papoušek po ruce žádnou odpověď.

No jistě.

Mám obrovskou chuť na panáka. Vybaví se mi trojitý Jack Daniel’s. Ta ušlechtilá americká dobrota, která na mě čeká v baru.

Láhev se lákavě leskne za kouřovým sklem.

Já však jejímu vábení odolám.

Na Nový rok jsem se rozhodla, že se dám do jara do pořádku. Budu silná. Počkám na potěšení ze své božské ohnivé vody z Tennessee, až se miminko narodí. Po porodu si budu moct domluvit bezstarostné rande se svým starým, nejmilejším přítelem.

Nebo s nejmilejší přítelkyní.

Zavřu oči. Vybavím si posledního Silvestra. Jak jsme s Ludmillou nadšeně přivítaly nový rok. Jako dvě mladé holky, co touží po lásce.

Od té doby si vystačíme jen slovně. Krátkými textovými zprávami. E-maily.

Než Ludmilla v lednu odjela domů do Rigy, slíbila mi, že se v půli května vrátí na Island. A že bude u porodu.

Nestojím o podporu od nikoho jiného. Až přijde ten den.

Moje mladičká injekční stříkačka se spermatem ještě pořád netuší o svém úspěchu, kterého dosáhla v kostelíku na východě(9). A tak to taky zůstane.

Je to moje dítě. Patří jenom mně. Nepotřebuje žádnýho zasranýho fotra.

Table of Contents

PRVNÍ TÝDEN

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

DRUHÝ TÝDEN

TŘETÍ TÝDEN

ČTVRTÝ TÝDEN

PÁTÝ TÝDEN