Vlastimil Vondruška

LETOPISY KRÁLOVSKÉ KOMORY VI

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2011

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011

ISBN 978-80-243-5758-4

Mé ženě Aleně

OTRÁVENÝ POHÁR

I.

Kočár písaře královské komory Jiřího Adama z Dobronína se během cesty na hrad Krakovec zastavil v Rakovníku. Tam na něj čekal krajský hejtman Jindřich z Vřesovic, pán na Krušejovicích. Byli s Jiřím Adamem z Dobronína vrstevníci, v mládí spolu studovali a i po dlouhých letech se stále považovali za důvěrné přátele, což bylo v nejistých časech panování krále Ferdinanda I. Habsburského vzácností. Většina úředníků se starala jen o své záležitosti a dávala si dobrý pozor, aby neprojevovala přátelství nikomu, neboť by se to mohlo obrátit proti nim.

I když měli tihle dva k sobě velice blízko, byli na první pohled zcela jiní. Jiří Adam z Dobronína byl kultivovaný muž střední, spíše štíhlé postavy, s výraznými rysy ve tváři, s chytrýma očima a krátkou šedivějící bradkou. Jindřich z Vřesovic byl naproti tomu hřmotný vysoký muž, měl širokou kulatou tvář s modrýma očima, plochým nosem a masitými rty. Vypadal spíše jako sedlák na módních obrazech německých malířů než rytíř Českého království. Hovořil hlasitě a bodře, a kdo ho neznal, snadno podlehl dojmu, že to je muž povrchní a hloupý. Ale bylo by velkou chybou podceňovat ho. Přes odlišnost vzhledu měli ti dva jedno společné. Právě proto se navzájem ctili a důvěřovali si. Byli nejen nesmírně vzdělaní a chytří, ale také čestní. Ani to nebyla vlastnost, se kterou by se dalo v královských úřadech setkat často.

„Jsem rád, že jsem tě vytáhl z Prahy. Jsi tam zalezlý jako jezevec,“ liboval si Jindřich z Vřesovic, sotva se dal kočár do pohybu. „Dříve jsi za mnou jezdíval častěji.“

„Od té doby, co mi zemřela manželka, jsem rád sám. To přece víš,“ bránil se Jiří Adam z Dobronína přívalu jeho srdečnosti, ale oči se usmívaly. „A pak, mám pořád spoustu práce.“

„Dovol, abych se zasmál. Na pět listin je vás dvacet písařů. Co bych pak měl říkat já? Na všechno mám jen dva písaře. A práce, že nevím, kam skočit dřív. Ani chvíli si neodpočinu, abys věděl. Ani teď ne. Na tu svatbu jedu jako krajský hejtman.“

„A já myslel, že jsi mě pozval, abych si odpočinul. My zatím budeme pracovat.“

„Já budu pracovat. Ty samozřejmě ne. Pro hosty, jako jsi ty, bude na Krakovci uchystaná jenom zábava, věř mi. Hon, hostina a pár zajímavých lidí. A kromě toho myslím, že se ti bude Krakovec líbit. Je to pozoruhodný hrad.“

„Slyšel jsem, ale zatím jsem neměl možnost ho navštívit,“ přikývl Jiří Adam z Dobronína a pohodlněji se uvelebil na lavici uvnitř svého kočáru. Od rána ho trochu pobolívalo koleno, ale mrzutá nálada, kterou měl, ještě než vjel bránou do Rakovníka, ho rychle opustila. V jedné věci měl asi Jindřich z Vřesovic pravdu. Žije jako jezevec. Měl by si najít i v Praze pár přátel. Jenže kde? V královské komoře těžko.

„Krakovec postavili těsně před válkami s kališníky, za časů krále Václava IV. blahé paměti,“ začal nadšeně popisovat rakovnický hejtman. „Ale ten hrad uvnitř vypadá spíše jako moderní italský palác. Vůbec nechápu, koho tehdy taková stavba mohla napadnout. Palác je postavený do čtverce a uvnitř najdeš veliké nádvoří. Ze tří stran stojí dvoupatrová budova a na té poslední polokruhová věž. Komnaty v prvním a druhém patře jsou spojené dřevěnými pavlačemi, které se táhnou po vnější straně paláce nad nádvořím. Z nich vedou dveře do jednotlivých místností. Chápeš, ty místnosti nejsou průchozí, lidé mají své soukromí.“

„Jistě, i já byl v Lombardii a znám podobné paláce. A dál?“ optal se Jiří Adam z Dobronína. Nadšení jeho přítele se pomalu přeneslo i na něj. Byl na Krakovec stále zvědavější.

„Ovšem pořád ho stavěli jako hrad. Na ty pavlače se dostaneš jen po schodech z nádvoří. V případě obléhání se daly strhnout. Ale to není všechno. V hradním paláci jsou skoro tři desítky komnat, a tak mohou Krakovští z Kolovrat pozvat celý zástup urozených hostů a každý má své pohodlí. Však uvidíš. Budeš mít noru jen pro sebe, ty starý jezevče.“

„Neříkej mi tak,“ zabručel Jiří Adam z Dobronína. „Nebo nechám otočit koně a vrátím se do Prahy.“

„Nevrátíš,“ smál se přátelsky Jindřich z Vřesovic. „Snad bys nedal přednost práci před starým přítelem? Já totiž vím, že jsi od nejvyššího komořího dostal deset dnů volna. Nebo bys chtěl i volno trávit mezi pulpity a zaprášenými lejstry? Copak ty nejsi na ten hrad zvědavý?“

„Ach jo,“ rozhodil bezmocně rukama královský písař. „Čím jsi starší, tím jsi vychytralejší. Vždycky víš, jak mě přesvědčit. Že já si tehdy na škole nenašel jiného přítele.“

„Nikdo jiný než já by s tebou nevydržel. To jen já byl vždycky tak chápavý a citlivý a…“

„Ty tak. Víš co, mluv chvíli vážně. Proč jsi mě pozval? Ale pravdu! Svateb, jako je tahle, tu přece slavíte tucet do roka. Proč zrovna na Krakovec? A nevykládej, že mi chceš ukázat pozoruhodný hrad. Na to tě znám moc dobře. Co je za tím pozváním?“

„Křivdíš mi. Neviděli jsme se tak dlouho. Vlastně sám nevím, proč zrovna na Krakovec. Najednou mě prostě napadlo, že by nebylo špatné mít tě při té svatbě vedle sebe. Kdyby se náhodou něco stalo, víš?“

„Aha. Tak o co jde?“

„Ale já opravdu nic nevím,“ bránil se rakovnický hejtman. „Je to jen intuice. Nemohu šířit pomluvy o nejvýznamnějších urozených rodech v kraji. Uvidíš sám, že někdy není život tak jednoduchý, jak by se zdálo. Pokud se něco stane, bude to můj problém. Jak říkám, ty se pobavíš. Bude to svatba, o které se bude ještě dlouho vyprávět.“

Od vesnice Krakovec cesta stoupala k hradu po širokém návrší. Byla pohodlná a dobře udržovaná. Kočár projel mezi roubenými statky a kolem vrchnostenského dvorce. Odtud se cesta stáčela k hradu, který ležel na konci skalního ostrohu. Byl konec léta a noc přicházela pomalu.

Kočár dojel před masivní hranolovou věž s bránou. Přes příkop vytesaný do skály vedl spuštěný padací most. U cesty se popelily slepice a hrálo si několik dětí ve špinavých košilkách. Byly zpocené a zadýchané soustředěným úsilím. Ve vjezdu do hradu stál strážný s halapartnou v ruce. Kočí na něj houkl jména urozených hostů a ani nezpomalil. Strážný uskočil a kočár vjel s hrkotavým zvukem kol po mostě do chladného a kyselou vlhkostí páchnoucího klenutého průjezdu.

Celý hrad byl postavený z tmavých štípaných kamenů, jen rohy zpevňovaly pravidelně tesané světlejší kvádry. Vjezd působil ponuře a Jiří Adam z Dobronína se zachvěl chladem. Bezděčně se otočil a malým okénkem ještě zahlédl poslední paprsky podvečerního slunce. Vzápětí mu zmizely. Zastavili na stísněném nádvoří vedle studny.

Ještě dříve, než otevřeli dvířka kočáru, se objevil purkrabí. Měl na sobě volné hnědé šaty tradičního střihu, kolem krku zašívaný krejzlík a na hlavě baňatý klobouk s pérem. Představil se jako František Týřovský. Doprovázeli ho dva služebníci, kterým poručil, aby do paláce odnesli cestovní truhlice obou hostů. Ty byly přivázané vzadu nad koly. Kočímu nařídil, aby kočár otočil a vrátil se do vrchnostenského dvorce na kraji vesnice, kde může koně ustájit. Znovu se uklonil a zamířil k úzké brance v protilehlé věži.

„Na vnitřní nádvoří se kočárem vjet nedá,“ poučoval rakovnický hejtman Jiřího Adama z Dobronína. „Ta malá branka byla součástí obranného systému. Pokud já vím, ani kališníci Krakovec nedobyli.“

„Možná proto, urozený pane, že se o to nikdy nepokusili,“ upřesnil purkrabí zdvořile. Jindřich z Vřesovic se zamračil a chtěl něco nepřívětivého odseknout, ale purkrabí nečekal.

Prošli úzkým průchodem a ocitli se na druhém nádvoří. Jiří Adam z Dobronína se zvědavě rozhlížel. V jedné věci měl rakovnický hejtman pravdu. Krakovec byla skutečně neobvyklá stavba, ale do paláců lombardských šlechticů měla daleko. Ty italské byly prozářené světlem, jenže tady všude vládlo šero. Vysoké budovy paláce stínily nádvoří a slunce si sem našlo cestu snad jen v poledne. I když bylo všude pečlivě uklizeno, ve vzduchu byla cítit jakási podivná zatuchlost. Jiří Adam z Dobronína si bezděčně stáhl cípy pláště, jako by se chtěl chránit před zimou. To místo se mu nelíbilo. Necítil tu jen chlad, ale téměř hmatatelnou přítomnost nebezpečí.

Kolem nich prošli nahrbení hradní služebníci a po širokém dřevěném schodišti vláčeli těžké cestovní truhlice na pavlač.

„Vaše ložnice budou v prvním patře,“ vysvětloval purkrabí. „Tam jsou pokoje pro hosty. V tom křídle vlevo a před vámi. V pravém je hodovní síň a kaple. Náš pán a jeho rodina mají pokoje v horním patře. Prosím, pojďte za mnou.“

„Můžeme dostat pokoje vedle sebe?“ chytil ho za rameno rakovnický hejtman.

„Nu,“ zaváhal purkrabí a začal si rozpačitě mnout ruce. „S urozeným panem královským písařem jsem nepočítal. Našemu pánu se neohlásil a já už mám ložnice rozdělené. Myslel jsem, že by mohl dostat komnatu na druhé straně…“

„Nechceš náhodou skončit na pranýři?“ vyjel na něj ostře Jindřich z Vřesovic. Další důvod, proč mu byl František Týřovský protivný. „Můj přítel zastupuje českého krále! Ostatní hosty si ubytuj, kde chceš, ale nám dáš ty dva pokoje na nároží. Ten, co mu říkáte modrý, a ten sousední, rozumíš?“

„Měl bych se optat pána,“ váhal purkrabí s obavami v hlase.

„Co se tady děje?“ ozvalo se za jejich zády. Otočili se. Od věže k nim mířil postarší urostlý muž v modré kazajce vyšívané stříbrem. Měl široké fialové nohavice, bílé punčochy a černé střevíce s mosaznými přezkami. U pasu se mu houpala úzká dýka s fialovým ametystem. Byl prostovlasý, pod vysokým čelem měl husté obočí a tmavé oči. Tvářil se zvědavě a hosty si pozorně měřil.

„To je Albrecht Krakovský,“ představil ho rakovnický hejtman svému příteli. Pak květnatými slovy zdůraznil význam královského písaře. Skončil s teatrálně zvednutým prstem: „Urozený pán Jiří Adam z Dobronína je mým dávným druhem a dalo mi hodně práce, než jsem ho přesvědčil, aby dodal svatbě vašeho bratra na lesku. O tomhle svatebním veselí se bude vyprávět ještě léta.“

„Kéž dá Bůh! Vítejte na Krakovci,“ usmál se Albrecht Krakovský a oba objal na znamení, že je přijímá pod svou střechu. Pak nařídil purkrabímu, aby zařídil všechno tak, jak si přeje urozený pán krajský hejtman. „S večeří na vás samozřejmě počkáme. Jste tu první, ostatní hosté přijedou až zítra. O to milejší mi bude pohovořit si s vámi.“

Komnaty, které rakovnický hejtman vybral, byly skutečně nejlepší. Modrý pokoj byl rohový a jeho okna skýtala výhled jak na vesnici, tak dolů pod hrad, kde ležely hospodářské budovy a malý pivovar. Modrý se pokoji říkalo podle maleb na stěnách, které napodobovaly látkovou draperii se zlatými hvězdami. Nábytek byl z tmavého leštěného dřeva.

Jiří Adam z Dobronína odemkl cestovní truhlici a vytáhl čistou košili z jemného plátna. Převlékl se a vyšel ven. Jeho přítel tam ještě nebyl. Opřel se o zábradlí a se zájmem si prohlížel pavlač. Byla z opršelého dřeva, ale část nedávno opravovali a tam bylo dřevo světlejší. Měl rád poctivou tesařskou práci. Tahle poctivá byla. Dlaní pohladil okraj zábradlí. Muselo pamatovat ještě časy, kdy na Krakovci žil a kázal Mistr Jan Hus.

„Ty ses nepřevlékl?“ uslyšel za sebou udivený hlas rakovnického hejtmana. Ohlédl se. Jindřich z Vřesovic si oblékl brokátový kabátec a na krku mu visel masivní stříbrný řetěz. Na hlavě měl široký černý klobouk švihácky posunutý do strany.

„Převlékl jsem se,“ pousmál se Jiří Adam z Dobronína. „Vzal jsem si čistou košili.“

„Ale šaty sis nechal cestovní. To se nehodí.“

„Mám jenom tyhle. A kromě nich ještě jeden lehký oblek na hon. Co bych si měl s sebou brát víc? Přijel jsem si odpočinout, ne se pořád převlékat. A pak, tyhle šaty nosím do úřadu.“

„No právě! Tak pojď,“ řekl přátelsky rakovnický hejtman a objal ho kolem ramen. Vydali se po pavlači na opačnou stranu paláce, kde se nacházel vchod do hodovní síně. Zdobil ho honosný kamenný portál s vytesanými vinnými hrozny a listy.

Jiří Adam z Dobronína měl na sobě černý oděv tradičního střihu, jaký nosívali zemští úředníci od nepaměti. Neviděl jediný důvod, proč by si kupoval šaty z drahých látek, jaké si oblékali zámožní hejskové. Takových se pohybovalo na královském dvoře mnoho. Netušil ovšem, že tahle móda pronikla už i na venkov. Věděl však, že jeho přítel si potrpěl na módní oblečení už v době studií. Jindřich z Vřesovic pocházel ze zámožné rodiny a měl peněz dost. Na rozdíl od mladého Jiřího Adama. I když byl teď k stáru i on zámožný, zvyk šetřit na věcech, které nebyly nezbytné, mu zůstal.

Setmělo se a pavlač osvětlovaly plameny lamp, které visely na kovových hácích. Vzduch voněl létem, v kuželech světla poletovaly můry a ve tmě bzučeli komáři. Obdélné nádvoří obešli po pavlači beze spěchu a vstoupili do hodovního sálu.

Table of Contents

OTRÁVENÝ POHÁR

I.

SMRT MUČEDNICE