Kathryn Taylor

BARVY LÁSKY – OBNAŽENÁ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2013 by Bastei Lübbe GmbH & Co. KG, Köln

Translation © Tomáš Butala, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5902-1

OBNAŽENÁ

Pro B., bez níž by tento příběh neexistoval.

1

Déšť mi chladivě stéká po tváři, ale já ho skoro nevnímám. Všechno ve mně se soustředí jen na muže, který stojí těsně přede mnou.

Jonathan.

Vyběhl za mnou do deště, tak jak byl, bez košile a bosý, a je stejně promočený jako já. Jeho černé vlasy se lesknou ve svitu pouliční lampy, pod kterou stojíme, a jelikož je jeho trup nahý, vidím, jak se mu hruď zvedá a klesá, zatímco po jeho kůži bez ustání stékají kapky vody. Chtěla bych na ni položit dlaň a dotknout se jí, ale neodvážím se.

„Nechci, abys odešla, Grace.“ Jeho hluboký hlas zní napjatě a v modrých očích má něco, co jsem v nich ještě nikdy neviděla. Žár, který mi svou intenzitou málem nahání strach. „Zůstaň.“

Do očí mi vstoupí slzy, protože to jsou přesně ta slova, která jsem chtěla slyšet. A přesto se bojím je poslechnout.

„Nejde to, Jonathane,“ zavrtím smutně hlavou a dívám se zpátky na bílou vilu s kovaným plotem, před níž stojíme. Klub. Velice exkluzivní a opravdu moc vzrušující. Měli jsme sex – neskutečně žhavý sex, na který nikdy nezapomenu. Jenomže jsem zcela jednoznačně narazila na svoje hranice. Nebyli jsme tam totiž sami, měla jsem se o něj podělit – a to nešlo. Nechci vést nezávaznou aférku, kterou Jonathan očekává. Nedokážu prostě dělat, že vůči němu nic necítím. „Měls celou dobu pravdu. Nezvládnu hrát podle tvých pravidel.“

Zachvěju se, když se tak na sebe dál díváme. Nechci ho opustit, už samotná představa mě trhá na kusy. Jakou perspektivu mám s mužem, jako je on, když moje srdce přetéká láskou k němu – a on se vyhýbá jakékoliv formě skutečné blízkosti? Když jsem pro něj tak nahraditelná, prostě zaměnitelná? Ať mě to bolí sebevíc, musím odejít. Zpátky do Ameriky. Musím Jonathana opustit a pokusit se zapomenout.

Dlouhý okamžik tam stojí, ruce v pěst, a já vidím, jak zatíná zuby.

„Tak ta pravidla změníme,“ řekne a udělá krok mým směrem, přijde ještě blíž. „Budeme hrát podle těch tvých.“

„Cože?“ Zaskočeně na něj hledím. Asi jsem se přeslechla. To přece neřekl… „Ale…“ Můj hlas je tak tenký a rozechvělý, že si musím nejdřív odkašlat. „Ale já chci, abychom měli normální vztah, Jonathane. Opravdový. Jenom ty a já. A tys říkal, že na to nejsi připravený.“

Dlouze vydechne. „Jenomže už vůbec nejsem připravený nechat tě jít.“ Vezme má ramena do dlaní a mě napadne, jestli se mnou nechce zatřást. Jeho ruce mě však jen pevně drží. „Musíš zůstat, Grace. Prosím.“

Srdce mi zrychlí. Nevzpomínám si, že by Jonathan někdy o něco prosil – tedy ne takhle. Umí být tak děsně arogantní, protože je zvyklý, že všichni okamžitě plní jeho instrukce. Teď mě ale opravdu o něco prosí, je ochotný ustoupit – a úleva, že ho snad přece jen nemusím opustit, je tak velká, že se mi slzy na tvářích mísí s deštěm, zatímco se na něj dál dívám a propadám se do jeho modrých očí.

„Pane Huntingtone?“

„Jonathane!“

Pustí mě a oba se ohlédneme, když uslyšíme ty hlasy, které zazní ze dvou stran téměř současně. Ten za mnou, který zavolal první, je Steven, Jonathanův řidič. Vysoký muž vystoupil z limuzíny zaparkované u chodníku a tázavě se na nás dívá. Asi se mu nelíbí, že jeho šéf tu stojí na chodníku v luxusní čtvrti Primrose Hill do pasu nahý a bosý. Nic však neříká, nechce rušit, protože z druhé strany se blíží ještě někdo.

Yuuto Nagako, Jonathanův japonský obchodní partner, vyšel z klubu za námi a jde sem dlouhými kroky. Na rozdíl od Jonathana je oblečený – to byl předtím v klubu taky, protože přišel až po nás. Jeho tvář je strnule vážná jako nějaká maska, ale to nic neznamená, on tak vypadá vždycky.

„Proč tady stojíte na dešti?“ řekne chladnou, dokonale naučenou angličtinou, která mi přijde stejně děsivá jako ten člověk sám. „Pojďte zpátky dovnitř.“

Zní to vlastně skoro mile, jako kdyby měl obavy, že se nachladíme, což teď začátkem června už tolik nehrozí. Mě však neobelstí, protože vidím to jiskření v jeho očích, které mě znepokojovalo od samého začátku.

Je stejně vysoký jako Jonathan, ale starší – nedokážu odhadnout, jak přesně je starý – a je rozhodně jedním z hlavních důvodů, proč jsem to v tom klubu už nemohla vydržet ani o minutu déle.

Byla bych ráda, aby za námi nešel, protože bychom teď byli s Jonathanem sami. Jonathan to asi vnímá stejně – výraz jeho tváře je nepřátelský, když se na Japonce podívá.

„My už se tam nevrátíme,“ pronesu pevným hlasem a nejraději bych hned utíkala ke Stevenovi, nasedla do auta a odjela.

Yuuto udiveně hledí na Jonathana. Zřejmě nevěří tomu, co slyšel.

Jonathan přikývne. „Odjíždíme.“

Yuuto pronese s nečitelným výrazem cosi japonsky, takže mu nerozumím. Zní to rozčíleně a Jonathan, který na rozdíl ode mě mluví Yuutovou mateřštinou, odpovídá také ne zrovna přátelským tónem.

„Pojďme,“ řekne potom a prudce se otočí k limuzíně.

Šťastná, že konečně uniknu tomu Japonci, ho chci následovat, ale nejde to. Yuuto najednou stojí u mě, chytí mě za ruku a drží.

„Ještě jsme ale neměli příležitost lépe se poznat.“ Pokusí se o úsměv, ale bezúspěšně. „Zábava přece teprve začala.“

Zavrtím hlavou. Ani zanic se do klubu nevrátím, a už vůbec ne s ním. Představa, že bych s tím děsným Japoncem měla dělat totéž, co s Jonathanem, se mi prostě hnusí.

„Ne, pro mě teda ne,“ odvětím a snažím se vykroutit z jeho sevření, ale on mě drží pevně. Teď už se vážně neusmívá.

„Co to má být, Jonathane?“ Jeho tvář se šklebí a hlas má ještě agresivnější. „Ona přece souhlasila. Přišla sem.“

„Pusť ji,“ řekne Jonathan a výhrůžka v jeho hlase se nedá přeslechnout. „Přišla se mnou a se mnou taky odejde.“

Yuuta ani nenapadne mě pustit. Řekne zase něco ve svém jazyce a zdá se, že to nebylo nic milého, jelikož Jonathanův chladný pohled se změní v úplně mrazivý.

„To není tvoje věc!“ vyjede na Japonce s neskrývaným vztekem. „A teď ji pusť.“

Yuuto pořád nereaguje. Naopak: zesílí stisk a přitáhne si mě k sobě. Zblízka vypadá jeho obličej vyžilejší, vrásky hlubší. Musí být starší, než jsem si myslela, blíž k padesátce než ke čtyřicítce. A jeho pohled je stále bodavý. Chladný. Zuřivý.

„Ona tě pobláznila, Jonathane. Kdybych věděl, že bude dělat takové potíže, nikdy bych netrval na tom, že ji máš vzít s sebou.“ Jeho slova jsou určena Jonathanovi, i když se při nich dívá na mě.

„Ona tu není kvůli tobě,“ namítl Jonathan. Na tváři mu zacukal sval.

Yuuto se zasměje, ale ne vesele. „Beze mě by se ani nedostala do tvé blízkosti, na to nezapomeň. A už vůbec by nebyla tady.“

Tahle poznámka mě rozzuří. Když jsem Jonathana po mém příletu – náhodou – potkala na letišti, byl u toho taky Yuuto, a byl to jeho zájem o mě, který probudil i Jonathanovu zvědavost, to je pravda. Já ale věřím Jonathanovi, že to, co přišlo potom, už s Japoncem nemělo nic společného. A proto je totální drzost, že si Yuuto myslí, že je v mém vztahu k Jonathanovi ústřední postavou.

„Jenže já tady jsem,“ řeknu, protože mě už nebaví, že o mně ti dva mluví, jako bych byla vzduch. Zase se pokusím vyškubnout, ale nejde to a vztek mi žene do očí slzy. Japoncův stisk je ocelový. „To bolí!“

„Nic si nenalhávej!“ vyštěkne na mě Yuuto a zatne prsty, až vyjeknu. „Dostala ses k Jonathanovi tak blízko, protože jsem to chtěl. Nejsi ale nic extra, i když si to teď možná myslíš, jsi jen jedna z mnoha. Zítra na tebe zase zapomene, nezáleží na tom, jaké divadlo tu budeš hrát. Najde se nová coura, která se nemůže dočkat, až jí…“

Dál se nedostal, protože Jonathan mu srazil ruku z mé paže. Stáhl mě za sebe, rozmáchl se pěstí a tvrdě Japonce udeřil přímo do obličeje.

2

Yuuto, zaskočený nenadálým útokem, se zapotácel, ale udržel rovnováhu a zůstal na nohou. S těžko zařaditelným výrazem si ohmatává rty, kam ho trefil Jonathanův úder. Dolní ret mu praskl a na bílou košili kape krev. Když to uvidí, oči se mu zúží hněvem.

„Tys mě udeřil? Kvůli téhle malé děvce?!“

„Necháš ji na pokoji!“ vykřikl Jonathan. Jeho tvář je pokřivená zuřivostí – takto jsem ho ještě nikdy neviděla. Otočil se, vzal mě za ruku a chce se mnou jít k autu, ale vtom se na něj Yuuto zezadu vrhne a dá mu takovou ránu do žeber, až se Jonathan prudce předkloní a zalapá po dechu.

„Ty si myslíš, že se od tebe nechám ponižovat?“ Yuutův obličej je bílý a se zakrvácenými rty a skvrnami na košili působí opravdu děsivě, jak z nějakého hororu. Znovu udeří a zasáhne Jonathana opět do žeber.

„Nechte toho!“ křičím a cloumám Japoncovou paží, protože mám o Jonathana strach. Podařilo se mi to, Yuuto ho nechává být a soustředí svou pozornost zase na mě. Už je to dobré, pomyslím si. Když ale vidím výraz jeho tváře, rychle svůj úsudek přehodnotím. Ne, není to dobré. Vůbec to není dobré. Ten chlap je vzteky bez sebe.

Zuřivě zasyčí cosi japonsky, a než stačím zareagovat, přistane mi na tváři hřbet jeho ruky. Hlava mi odletí a vidím hvězdičky. Bolest je tak bodavá a nečekaná, že nemůžu popadnout dech a do očí mi vytrysknou slzy.

Yuuto se znovu napřahuje, ale tentokrát je Jonathan rychlejší. Pověsí se Japonci na paži a odstrčí ho ode mne, pak se na něj vrhne. Oba se svalí na zem a zápasí spolu, buší do sebe pěstmi.

Teď přiběhne i Steven, ale jenom tam bezmocně stojíme a zíráme na bojující muže, kteří se zmítají tak rychle a neustále mění pozici, že se zdá nemožné je od sebe odtrhnout. Steven navíc váhá – zřejmě má pocit, že by se do toho neměl míchat.

Náhle slyším chvatné kroky, a když se otočím, vidím, že se blíží lidé z klubu. Dva muži v livrejích, kteří tam pracují, přibíhají po příjezdové cestě a za nimi ta blondýna z recepce.

„Co se to tady děje?!“ křičí rozčíleně, jakmile k nám dorazí. Teď už nepůsobí tak chladně a odtažitě jako prve, ale nanejvýš rozezleně. „No tak, odtrhněte je od sebe!“ nařídí mužům, s nimiž přišla.

Na rozdíl od Stevena zaměstnanci klubu bez váhání zasáhnou a po chvilce se jim podaří roztrhnout Yuuta a Jonathana, kteří nechají rvačky jen neochotně, vzápětí se ale uklidní. Oba prudce oddechují a jsou zjevně rozrušení.

Kdybych měla rozhodnout, kdo v tomto boji zvítězil, řekla bych jednoznačně Jonathan. Na pravé lícní kosti se mu rozlézá podlitina, spodní ret mu trochu krvácí a asi má něco s žebry, ovšem v porovnání s Japoncem vypadá dobře, ten navíc krvácí z nosu a sotva se drží na nohou. Kymácí se a blondýna mu musí pomoct, aby se zas nesvalil na zem.

Jonathan ze sebe vzteklým gestem setřese ruce jednoho z těch mužů a Stevena. I on vrávorá a má trochu nejisté nohy. Zkroutí se ke straně a s bolestivým obličejem si tiskne dlaň na žebra. Vylekaně k němu přiběhnu a podepřu ho, aby se mohl narovnat, a když vidí, že jsem to já, podvolí se.

Muž z klubu kývne na Stevena, pak se vrací ke svému kolegovi a blondýně, kteří se starají o Yuuta.

Japonec opravdu vypadá špatně, celou spodní polovinu obličeje má zalitou krví. Ale ačkoliv má jistě velké bolesti, zdá se, že daleko víc ho pálí ponížení. Jeho chladné oči hledí absolutně nenávistně.

„Toho budeš litovat, Huntingtone,“ řekne s hlasem chvějícím se vzteky. „Za tohle zaplatíš.“

„Pošli mi účet,“ odpoví Jonathan sípavě, ale se vším opovržením.

„Jménem klubu vás musím důrazně požádat, abyste pozastavil své návštěvy zde,“ sdělí blondýna Jonathanovi svým – nyní už zase – chladným hlasem. „O vašem dalším členství se rozhodne.“

„Můžete si mě vyškrtnout,“ oznámí jí Jonathan a já na něj překvapeně hledím. On vystupuje z klubu? Kvůli mně? Nebo se jen rozčílil, že mu vyhrožují vyhazovem, a chce je předejít?

Ženu jeho reakce zaskočí, ale jen stroze přikývne. Pak se otočí a muži ji následují, Japonce mezi sebou, k železné bráně, která zůstala otevřená, ale hned za patami se jim zase zavřela. Nikdo z té čtveřice se neohlédl.

„Je mi to líto. To jsem nechtěla,“ vyhrknu, otřesená tím, co se právě stalo.

Jonathan, který se mi ztěžka opírá o rameno, zavrtí hlavou. „Není to tvoje vina.“ Zkoumavě si mě prohlíží. „Jsi v pořádku?“

Přikývnu, i když mě tvář pekelně pálí. To však není nic ve srovnání s tím, co schytal on.

Zase před sebou vidím výjevy z té rvačky, a teprve teď mi dochází, jak hluboce mě ten výbuch násilí šokoval. A přitom nebylo děsivé jen Yuutovo chování, ale i Jonathanovo. Takto jsem ho ještě nezažila, aby tolik ztratil kontrolu, a pocity se mi taky trochu vymykají kontrole, protože i když mě to vyděsilo, jsem současně hrozně ráda, že mě tak hrdinsky bránil.

„Můžeš chodit?“ zeptám se, a když přikývne, vydáme se opatrně k limuzíně. Steven jde s námi a podpírá Jonathana z druhé strany, společně mu pomůžeme do vozu.

„Je tu v autě lékárnička?“ zeptám se.

Steven přikývne a jde dozadu ke kufru. Sednu si k Jonathanovi a vezmu si od Stevena lékárničku.

Jonathan si opřel hlavu a zavřel oči. Teprve když se dotknu jeho rtu gázovým polštářkem namočeným v dezinfekci, škubne sebou a podívá se na mě.

Chci něco říct, ale Steven, který mezitím usedl na své místo, spustí přepážku a předběhne mě: „Kam pojedeme, pane?“

„Domů,“ prohlásí Jonathan stroze a nechá mě, ať ho ošetřím, zatímco se dlouhý vůz rozjíždí a zařazuje se do provozu.

Rána na rtu je jen malá, nesrovnatelná s tou, co utržil Yuuto, ale přesto začíná otékat, stejně jako Jonathanova tvář, na které přistála Japoncova pěst. O kousíček výš, a měl by hezky modré oko.

Z minibaru naberu trochu ledu – někdy může být praktické jezdit tak luxusním kočárem – a zabalím pár ledových kostek do šátku, aby si Jonathan mohl chladit naražená místa.

„Díky.“ Volnou rukou se zlehka dotkne mé zarudlé tváře. „Ta zatracená svině. Bolí to?“

Mlčky zavrtím hlavou, protože jeho nezvykle něžné gesto v mžiku zaplaší bolest, kterou jsem cítila. A kromě toho nechci, aby o mě měl starost. Má co dělat sám se sebou.

Jonathan spustí ruku a zase si opře hlavu o polstrování, zatímco ho já prohmatávám. Když se dotknu podlitiny na jeho boku, zachvěje se a sykne bolestí.

„Tady ti dal pořádnou ránu.“ Tohle já znám. Na farmě mých prarodičů v Illinois jsme se sestrou hodně jezdily na koních – a hodně padaly, než jsme se to naučily. Půlku dětství jsem měla pohmožděniny všude možně, takže je mi jasné, jak ho to bolí a jak málo se proti tomu dá dělat. Jen čekat. Jedině kdyby měl zlomené žebro, pomyslím si znepokojeně. „Možná bys měl do nemocnice.“

„Ne, tak zlé to není. A takhle vážně nehodlám jít do žádné nemocnice,“ prohlásil kategoricky a ukázal na sebe. Teprve teď mi dojde, že má na sobě jen kalhoty a jinak nic.

„No dobře,“ ustoupím. Asi by opravdu nebylo rozumné, kdyby se napůl oblečený a s pošramoceným obličejem zjevil někde na příjmu. Na to je příliš veřejně známý.

Povzdechnu si. „Aspoň u toho teď nebyli žádní paparazzi.“ Když si totiž vzpomenu na následky fotky v jednom bulvárním plátku, na které jsme byli my dva, nechci si vůbec malovat, co by se dělo, kdyby tisk zjistil, že se Jonathan porval na ulici v Primrose Hill. To by bylo pro média vítané sousto.

„Ne, to asi nebyli.“ Jonathan se od chvíle, kdy jsme odešli z klubu, poprvé usměje. A jako obvykle, když to udělá, mi srdce na vteřinu vynechá, aby dál bilo v rychlejším tempu. On je prostě tak božsky atraktivní s těmi tmavými, trochu delšími vlasy, co se teď vlhce lesknou, a modrýma očima, které tvoří kontrast k olivovému tónu jeho pleti, že ti motýli v mém břiše nemůžou dát pokoj. Když se usmívá, je vidět chybějící kousek jeho řezáku – jeho jediná malá vada na kráse, kterou mám právě proto tak ráda. Ten úsměv však tentokrát vydrží jen krátce a v jeho nádherných očích zůstává vážný výraz.

„Může ti Yuuto opravdu uškodit?“ Tato otázka mě pálí od chvíle, kdy Japonec vychrlil svou hrozbu.

„Mohl by, a jak ho znám, tak se o to i pokusí. Ty se ale nemusíš ničeho bát. Já umím ochránit sebe i firmu, když to musí být.“ Jonathan zní tak sebejistě, že se trochu uklidním.

Vezmu jeho ruku do svých, pevně ji držím, protože potřebuju jeho blízkost, a on neucukne a dívá se na mě dál s tou intenzitou, která mi rozbuší srdce zcela novým způsobem.

„Proč byl Yuuto takový?“ Stále mě to irituje. „Jako by ho posedl amok.“

„Myslím, že pokud jde o tebe, je skutečně svým způsobem posedlý,“ odpoví Jonathan. „Hned zpočátku si vzal do hlavy, že máš přijít do klubu – už když tě viděl poprvé.“

Vzpomenu si na setkání tenkrát na letišti a naprázdno polknu. „Dělá to tak vždycky? Potká nějakou ženu a zavleče ji do klubu?“

„Ne. Nikdy. To je právě to.“ Pozvedne koutek. „Ty jsi výjimka, Grace. To jsem ti už říkal.“

S potěšením registruju kompliment, ale stále ještě přemýšlím o Yuutovi. „Myslíš, že by mě donutil jít zpátky dovnitř, kdybys tam nebyl?“

Jonathan zavrtí hlavou. „Nevím, jestli by zašel tak daleko. Uviděl tě v klubu a nedokázal asi skousnout, že patříš mně, a ne jemu.“

Hladím vnitřní strany jeho dlouhých prstů a neodvažuju se zvednout oči. Na tuhle formulaci je třeba si zvyknout, ale zrychluje mi tep. Zní to totiž tak majetnicky a úplně jinak než předtím: do téhle chvíle totiž trval na tom, že si ho nemůže nikdo výlučně nárokovat a že ani on nehodlá uplatňovat exkluzivní práva na žádnou ženu.

„Když patřím tobě, patříš taky ty mně?“ zeptám se tiše.

Jonathan sevře moje prsty, které ho stále ještě hladí, a já prudce vzhlédnu. Rovnou do jeho modrých očí.

„Copak to není ta podmínka?“ zeptá se. „Žádné jiné ženy, žádný klub. Jen my dva?“

Bez dechu přikývnu, ohromená, ale šťastná ze změny jeho názoru. Vzápětí však přijde omezení.

„Je to jenom pokus, Grace. Nemůžu ti nic slíbit, ale…“ Nedokončí.

„Ale co?“ zeptám se nervózně.

Jeho hluboký povzdech zní jako zasténání. „Ale momentálně se o tebe taky nechci s nikým dělit.“

„Dobře.“ Nechtěla jsem to říct nahlas, ale uniklo mi to.

„Ne, to vůbec není dobře.“ Jonathan mě pustí a pročísne si rukou vlasy – gesto, kterému už rozumím. Objeví se pokaždé, když je nejistý. „Od té doby, co jsi tady, dělám spoustu věcí jinak, Grace. Které jsem ještě nikdy neudělal. Tohle všechno je pro mě nové a já nevím…, jestli se mi to líbí.“

Hledí na mě skepticky, skoro nešťastně, a já mu najednou potřebuju být blízko. Proto si vykasám šaty a sednu si mu obkročmo na klín. Jeho mokré kalhoty mě studí na stehnech.

Vezmu jeho hlavu do obou dlaní a lehce ho líbám na nezraněnou tvář, na neporušenou stranu jeho úst. Ještě před pár minutami jsem ho chtěla opustit, protože jsem si myslela, že pro něj nic neznamenám – že jsem mu ukradená, přesně jak to říkal Yuuto Nagako: jedna z mnoha. Teď ale můžu zůstat. Protože se o mě nechce dělit. A protože kvůli mně dělá věci, které nikdy nedělal. To je každopádně začátek.

Usmívám se, když ho pustím, cítím, jak mne naplňuje docela nový pocit štěstí, který se podobá euforii. Prostě si nemůžu pomoct.

„Víš, když to pořádně zvážím, tak vlastně taky nevím, jestli se mi to líbí,“ říkám a přísně si Jonathana měřím.

Opětuje můj pohled tázavě, ale nevypadá, že by byl nervózní. Zřejmě si je jistý, že ho teď přece jenom nezačnu kárat. Pravděpodobně to bude tím, že mu sedím na klíně a hladím ho po nahé hrudi.

„Myslím to vážně – jsi snobský Angličan, jsi o osm let starší než já a tvůj majetek přesahuje ten můj asi tak pět set tisíckrát. Máš představu, jaký účinek tohle má na moje sebevědomí?“

„Nemám dojem, že bys v mé společnosti trpěla záchvaty plachosti,“ řekne s úsměvem.

„A aby toho nebylo málo,“ pokračuju, aniž bych reagovala na jeho poznámku, „jsi ještě ke všemu zatracený hrabě!“

Směje se. „Jsem vikomt, Grace. Hrabětem se teprve stanu, a jak víš, dokonale bych se bez toho obešel.“ Jeho úsměv se vytrácí a já rychle mluvím dál, protože nechci, aby zase myslel na svůj komplikovaný vztah k otci.

„A kromě toho,“ prohlásím s předstíranou závažností, „jsem byla panna, když jsem tě poznala – a podívej se na mě teď.“ Trochu se na jeho klíně zhoupnu. Takovéto jednoznačně erotické vybídnutí bych si před čtyřmi týdny nedovolila ani omylem. Za tu dobu se taky zatraceně hodně událo. „Teď už taky dělám dost věcí, které jsem dřív nedělala.“ Slaďounce se na něj usměju. „Jsme si kvit, mylorde.“

„Ty malá čarodějnice,“ zavrčí a sevře mě v náručí, stáhne mě na sebe, až je moje tvář nalepená na jeho a já vidím žádostivost rozhořívající se v jeho očích. Pak se jeho rty přimknou na moje a jeho jazyk se dožaduje vstupu do mých úst, která ochotně otevřu, opojená jeho důvěrně známou chutí. Samotné pomyšlení, že kdyby mě býval nechal jít, tak bych ho možná už nikdy nepolíbila, je najednou tak děsivé, že se ho křečovitě držím a zoufale opětuju jeho polibek.

Cítím na sobě jeho ruce hladící mě přes mokré šaty, teď už dychtivě. Najde moje prsa a pevně je sevře, hladí ztuhlé bradavky a vyvolává tak sršení blesků v mém podbřišku. Můj dech se zrychlí a tep splaší. Protéká mnou vzrušení úplně nových rozměrů a já sténám do jeho úst, chci víc. Nemůžu se toho muže nasytit a zaháním myšlenky na to, jaké mohou být následky.

I Jonathan prudce oddechuje. Když se však odlepí od sedačky a chce se předklonit, zasténá a svalí se nazpět.

„K čertu!“ Se staženým obličejem se drží za bok.

„Omlouvám se, zapomněla jsem na tvoje žebra.“ Úplně jsem se vylekala a cítím se provinile, ale on se jenom sebeironicky ušklíbne.

„Já taky – což celkem jednoznačně svědčí o tom, jak mě umíš pobláznit,“ odpoví.

Když mu slézám z klína, nezadrží mě, ale zvedne paži a přitiskne mě k sobě, jakmile zase sedím vedle něho. Šťastně si položím hlavu na jeho rameno, přitulím se k němu. Tolik blízkosti doposud nikdy nepřipustil, a teď už tomu musím věřit: evidentně jsem s Jonathanem Huntingtonem zase o krok dál.

Pár minut mlčky ujíždíme nočním Londýnem a já ještě jednou o všem přemýšlím, zůstávám zase trčet u toho Japonce.

„Co ti vlastně Yuuto říkal, když mluvil japonsky?“ chci vědět.

Jonathan se usměje. „Říkal, že nejsi jiná než ostatní ženy, a já jsem mu řekl, že se nemá míchat do mých záležitostí. Potom se zajímal, jaký na to máš trik, že jsem ti najednou tak podlehl, a já odpověděl, že do toho mu taky nic není.“

„A co to řekl mně, než jsi ho praštil?“

Jonathanův úsměv je najednou trochu kyselý. „To ti radši říkat nebudu.“

No jo, pomyslím si. Takže to bylo tak hrozné, jak jsem si myslela.

„Proč o něj měli ti z klubu takovou péči?“ Přišlo mi to divné. „Tu rvačku přece vyprovokoval on. Proč tobě hrozí vyhazovem, ale jemu ne?“

„Protože tam Yuuto patří mnohem déle než já,“ odvětil Jonathan. „Patří k zakladatelům.“

Tato informace je pro mě nová a vrhá na Japonce docela jiné světlo. Jeho vazby na Anglii, a zvlášť na Londýn musejí být velmi dobré, když je schopen založit tu klub. A musí tu pobývat dost často, když ho chce pravidelně využívat. Je tedy mnohem vlivnější, než jsem si myslela, a proto se vrací můj strach, že ačkoliv to Jonathan popírá, bude mít pro něj ta rvačka přece jenom následky. Pak si vzpomenu ještě na něco.

„Co bude s tvými věcmi?“ Nechal všechno v klubu, když za mnou vyběhl. „Přece si je nemůžou jen tak nechat.“

Jonathan se zasmál. „Moje věci?“ Má starostlivost ho hodně pobavila. „Ty dostanu zpátky. S nimi si hlavu nelam.“

Opře se do sedačky a dlouze si povzdechne. Teprve teď poznávám, jak unavený a potlučený ve skutečnosti je. Proto už se nevyptávám a přivinu se k němu, zatímco jedeme nocí – vstříc budoucnosti, která je stále naprosto nejistá. Už ale není černá. Teď je spíš šedá, pomyslím si šťastně. Možná dokonce světle šedá. Ano, přesně tak, světle šedá.

Table of Contents

1

2