František Niedl

PAVOUČÍ SÍŤ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© František Niedl, 2012

© Obálka Martina Černá, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5874-1

1

V Mnichově se ubytovali v hostinci Panský dvůr na dohled od sídla bavorských vévodů. Byl to hrázděný a výstavný dům, který svými cenami odrazoval nejen chátru, ale i drobné řemeslníky. Často se zde ubytovávali ti, jejichž kroky později směřovaly za některým z vládnoucích Wittelsbachů. Šenkem se neprocházely slepice, podlaha byla zametená, krysy byly podomky pravidelně zabíjeny a majitel hostince, Bruno Katzinger, nechával pokaždé při výměně hostů dýmovým dmychadlem vykuřovat uvolněné pokoje, takže i množství blech bylo podstatně nižší nežli kdekoliv jinde.

„Zdá se, žes nezvolil nejkratší cestu, pane,“ obrátil se Lukáš na Lorenza Scorsiniho, když zůstali po obědě sedět v šenku sami tři i se Scorsiniho dcerou Angelou.

Jarní slunce bylo ještě nízko, a tak si jeho paprsky prodraly cestu malými okny a utvořily zřetelné kužely, opírající se o podlahu. V jejich světle bylo vidět drobné částečky poletujícího prachu. Oheň v krbu vyhasl, ale kameny, z kterých byl zbudován, byly nahřáté a předávaly tak zbylé teplo do okolí.

„Na to, žes tvrdil, že jsi za celý život téměř nevytáhl paty z Prahy, se orientuješ docela dobře,“ ušklíbl se Scorsini.

„Nepodceňuj ho, otče,“ přidala se do rozhovoru Angela škádlivě.

„Kdybych neviděl, jak mu ukazuješ moji mapu z kůzlečí kůže, skoro bych mu začal přikládat nadpřirozené schopnosti.“

„Nechtěl jsem, pane…“

Scorsini mávl rukou. „A co tě ještě zajímá?“ zeptal se Lukáše.

„Proč sedíme zde?“ řekl Lukáš. Ale po pravdě by mu nevadilo, kdyby tam, kde jsou, zůstali celý rok. Čím déle totiž zůstanou, tím déle bude moci být v přítomnosti Angely. Až dojedou do Milána, jejich společné dny skončí. A třeba ji už nikdy neuvidí. A i kdyby se rozhodl, že se vzdá toho, proč do Milána cestuje, tedy stát se platnéřským mistrem ve městě mistrů, a požádal Lorenza Scorsiniho, aby u něho mohl zůstat třeba jako sluha, zřejmě by mu to Angelu vzdálilo ještě víc. Ne, nic by tím nezískal. A v očích Scorsiniho by byl míň, než je teď. „Myslíš, že budou alpské průsmyky kvůli sněhu ještě neschůdné?“ přidal otázku.

„To zjistíme, až tam dorazíme. Tvůj král Václav byl zase jednou okolnostmi přinucen konat. A zřejmě se k tobě nedoneslo, že dokonce opustil Čechy ještě o něco dříve nežli my. Třeba proto se naši společní přátelé,“ a slovo přátelé vyslovil Scorsini se značným podtónem, „tak snažili, abych opustil Prahu též. Snad v obavě, abych v jejich nepřítomnosti nezosnoval s pány kolem Jindřicha z Rožmberka proti králi nějaký úklad. Stejně bych se vrátil. Moje další setrvávání v Praze bylo v současné době už bezpředmětné.“

„Tak proč tedy?“

„Král se teď pod tlakem přinutil k tomu, aby se na čas choval jako římský panovník. Ve Würzburgu jedná s říšskými kurfiřty o zrušení heidelberského zemského míru, který stejně nikdo nedodržuje. Pak má jednat ještě v Norimberku se svazem švábských měst,“ pronesl Scorsini s despektem. „A víš, o čem to vypovídá?“ obrátil se Scorsini na Lukáše.

„To nevím, pane,“ odpověděl Lukáš po pravdě.

„O slabosti. Jeho velké slabosti, když není schopen svolat všechny na jedno místo, protože se necítí dost silný na to, aby odolal tlakům všech těch stran. Takhle, každému zvlášť, slíbí všechno, co budou chtít, a tím se opět nic nevyřeší. Spory budou pokračovat dál.“

„A ty čekáš, pane, na to, jak vše dopadne,“ řekl Lukáš.

Angela zatleskala rukama. „Teď jsi na schodišti uznání u mého otce postoupil o jeden schod, Lukáši. Ale jeho schodiště je velmi vysoké.“

„Není bezpodmínečně nutné, abych se honil z místa na místo. A navíc, někteří lidé z králova okolí, kdyby mne tam zahlédli, viděli by v tom opět bůhvíco.“

„Ale tebe přece jen tak někdo nezahlédne, pane, když nechceš,“ připomenul Scorsinimu Lukáš.

Ten se jen usmál. „Své schopnosti by neměl člověk nadužívat,“ prohlásil mnohoznačně. „Tak jako ty ty své. Okoukají se.“

„Budu si to pamatovat, pane.“

„Do Würzburgu jel Alfonso s Luigim a do Norimberku Pietro s Bartolomeem. Dozvím se všechno, co bude třeba, družiny pánů jsou velmi hovorné. A zbytek od vévody dolnobavorského, Jana Wittelsbacha, až se vrátí sem. Zatím si můžeme užívat bavorského pohostinství.“

„Nehledá král též novou nevěstu?“ nadhodila Angela a její otázka neměla jen ženský rozměr, jak by se mohlo na první pohled zdát.

Jen před několika měsíci, v poslední den l. P. 1386, přišla na Karlštejně za záhadných okolností o život Johana Bavorská, dcera dalšího z Wittelsbachů, Albrechta I., a manželka Václava IV. Údajně nešťastnou náhodou byla zadávena jedním z velkých loveckých psů svého manžela. Byla to náhoda? Nebo se takto chtěl Václav zbavit své neplodné a ne příliš hezké manželky? Nebo se to událo při jednom z výbuchů královy příslovečné prchlivosti? Na druhou stranu je nutné říci, že se jednalo o sňatek politický (jak jinak) a Václav si jím chránil záda před mocnými sousedy.

„Na to je příliš brzy,“ odpověděl Scorsini zamyšleně, „ale jistě ta otázka vyplyne na povrch sama. Sňatky jsou nedílnou součástí politiky.“ Angelin otec přitom významně mrkl na Lukáše a ten jen sklopil hlavu. Ta připomínka byla víc než výmluvná. „A na vahách jsou hned proti válkám.“

Ulice byly ještě blátivé od roztátého sněhu, ale slunce už příjemně hřálo. Často chodili na procházky městem, ale nikdy se Lukášovi nepodařilo, aby mohl zůstat s Angelou sám. Vždy je doprovázel buď její otec, nebo Angelina komorná Lucia. A pokud šli s Luciou, připojil se k nim vždy alespoň jeden z českých pacholků, kvůli bezpečnosti. Kromě nich s nimi bydlel v hostinci Panský dvůr ještě Mateo, hromotluk, se kterým se Lukáš setkával už v Scorsiniho domě v Praze. Přezdil si ho na Kyklopa. Ne že by měl uprostřed čela jediné oko, ale prostě na jedno – potažené takovou bílou mázdrou – neviděl.

Nejdříve se vrátil Alfonso a Luigi z Würzburgu a asi týden po nich Pietro a Bartolomeo z Norimberku. Jen krátce poté pak přicestoval dolnobavorský pán.

A několik dní nato byl Janem II. přijat ke slyšení Lorenzo Scorsini.

Brennerský průsmyk nebyl ještě zcela bezpečný, ale dal se projet.

Nejeli sami. Větší i menší karavany, ale i skupinky jen s naloženými mulami, jezdci, ale i pěší. Všichni jako by jen čekali na příchod jara, aby mohli přepravit svůj náklad. V zimě to bylo velmi svízelné, občas se někomu podařilo projet či projít, ale ne s vozy. Ten, kdo příliš chvátal, se musel svěřit do rukou zkušených horalů, ale i tak mnoho z odvážlivců našlo svůj věčný odpočinek na dně strží, kde se stali potravou divoké zvěře. O jejich majetek a zboží se později postarali místní horští obyvatelé, což bylo jejich dalším význačným zdrojem příjmů.

Lukáš byl fascinovaný vysokými štíty, dosud zakrytými tlustou pokrývkou sněhu, sahajícími až k nebi. Nikdy si nedokázal představit, že něco podobného vůbec existuje. Rozsedlinami se valila voda, zurčící potůčky se spojovaly v potoky a v údolích ve řvoucí řeky. Nejraději by sesedl z koně, protože pohled ze sedla byl ještě děsivější. Ale nebylo to možné. Nestačil by tempu jejich skupiny a také by se za to před Angelou styděl. Na cestě zůstávaly zbytky sněhu a menší ledové plotny. Občas podjela některému koni noha, ale zatím neměli žádnou ztrátu. Nejkritičtější chvíle nastala vždy, když se na úzké cestě měly míjet vozy. Někdy to vyřešili tím, že když se dopředu zahlédli, zůstala jedna skupina stát na místě, kde byla cesta širší. Ale to se nepodařilo vždy. Pak nastávaly děsivé okamžiky. Kdo jel na voze, sesedl, aby se v případě nehody zřítil do propasti jenom vůz s koňmi.

Konečně se jim začaly alpské štíty vzdalovat. Jak se dostávali čím dál tím níž, sníh postupně mizel a krajina se měnila. Ještě se sice z hor nevymanili úplně, ale cesta už byla mnohem bezpečnější, začaly se objevovat stromy a další zeleň, a dokonce byly vidět první květy.

Vedle Lukáše se se svým koněm zařadila Angela. „Nebylo to tak zlé, nemyslíš?“ zeptala se ho a na rtech jí hrál úsměv.

„Občas jsem zapomněl i dýchat, abych se i s koněm nezřítil,“ odpověděl Lukáš po pravdě.

„Ty?“ vyprskla Angela. „Ty, který dokážeš chodit po střechách a lézt po zdech?“

„Ale po těch zdech nelezu s koněm.“

„Třeba to ještě nějakého naučíš.“

„Občas si říkám, jak je vůbec možné, že je tak silné zvíře ochotné poslouchat člověka.“

„Na tom je postavený svět, chlapče!“ zavolal Angelin otec, který jel za nimi a zřejmě vše slyšel. „Na tom je postaveno kouzlo vládnutí, že většina musí poslouchat menšinu, nebo ještě lépe jedince. Víš, jaký by nastal chaos, kdyby tomu bylo naopak?“

Když dorazili do malé osady Riva del Garda, ubytovali se v hostinci na břehu ohromné vodní plochy sevřené skalami a Lorenzo nařídil, že si zde několik dní odpočinou. Lukáše zaujaly rostliny v údolí kolem břehů.

„Támhlety s dlouhými listy vyrůstajícími ze strupatých kmenů a připomínající amfory, to jsou palmy,“ dala se do vysvětlování Angela.

„A tohleto,“ ukázal Lukáš před sebe, „je moře?“

„To zdaleka ne, to se nedá srovnat. Moře je něco, co prý nemá konce. Tohle je jen Lago di Garda. Ale i tak je krásné. Nebo ne? A hluboké je prý tak, jako jsou vysoké ty hory kolem.“

Lukáš se až otřásl při té představě. Vltava bývala někdy hrozivá, ale když nebylo příliš vody, mohl ji snadno přejet i jezdec v sedle.

Všem odpočinek dopřán nebyl. Hned druhý den ráno odjeli Pietro a Bartolomeo.

Lukášovi se zdál Lorenzo Scorsini zasmušilý. Jako by ani nebyl rád, že se vrací domů. Když se na to zeptal Angely, ani ona mu na jeho otázku nedokázala odpovědět, ale možná že ani nechtěla. Až druhý den po večeři, když už odešel stejně nemluvný Alfonso a oni zůstali sedět zase jen ve třech, se Lukáš zeptal přímo.

„A měl bych se radovat?“ odpověděl Scorsini otázkou.

„Vracíš se přeci domů, pane.“

„Jistě. A ty, kdyby ses teď vracel domů, jak moc by ses radoval?“

„Ale já…“ Lukáš se při vzpomínce na domov zarazil. Na to, že nikdy nikomu neublížil, až na nějaké ty poťouchlosti, kterými se vlastně jenom bránil, mu na jeho vkus a při jeho věku šlo o život až příliš často. Ať už ze strany Beneše z Mezna, nebo bandy Jouzy Čerta. A ani jeho příbuzní se k němu nechovali nejlépe. Se svojí od přírody poznamenanou a slabou postavou, s krátkým trupem a dlouhýma, pavouka připomínajícíma nohama a rukama, si vysloužil přezdívku Pavouk. Jen ti, kteří ho měli trochu raději, mu říkali Pavoučku. Nakonec dokázal odolávat okolí, aniž by jedinkrát použil jakoukoliv zbraň a aniž by kohokoliv udeřil. Docílil toho především tím, že dovedl některé věci, které dělá i pavouk, tedy lezení po zdech a chození po střechách ve výškách, z nichž se jiným točí hlava. To všechno se naučil, snad kromě vysávání krve svých obětí a spřádání sítí. A pokud se nějaké spřádat naučil, tak jen ve své hlavě. Nikomu se však se svými schopnostmi nesměl pochlubit, protože tím by ztratil velkou část onoho daru, který mu už několikrát pomohl přežít. Podobně jako málo lidí znalo způsob toho, jak umí Lorenzo Scorsini efektně mizet. Ale Lukášovi to předvedl.

„Domov nemusí být vždycky to nejbezpečnější místo, chlapče,“ odpověděl Scorsini s trpkým úsměvem. „Možná nadešel čas, abych tě obeznámil s poměry, které v Miláně vládnou. Vždyť tam budeš žít. To prostředí neznáš a měl bys vědět, čeho se vyvarovat.“

„Ty jsi ale, pane, přece vyslancem nejvyššího představitele Milána.“

„Kdoví. Do Prahy mne vyslal nejvyšší signor1 města a vládce Lombardie Bernabò Visconti. Krátce nato však došlo k něčemu, k čemu dochází i u jiných dvorů, nicméně tyto události mívají dost často neblahý vliv na lidi v dosahu. Já byl mimo, ale teď se vracím. Bernabò Visconti byl v květnu roku osmdesát pět, tedy krátce po mém odjezdu, svržen svým synovcem Gianem Galeazzem Viscontim. Byl uvězněn v pevnosti Trezzo, kde v prosinci ještě téhož roku zemřel. Na můj pozdější dotaz Gian Galeazzo mou misi posvětil, ale já se teď vracím s prázdnýma rukama, protože tvůj král dával přednost lovům před přijímáním cizích vyslanců.“

„Ale to ti přece nemůže nikdo vyčítat, pane,“ a Lukáš se snažil, aby jeho hlas zněl stejně tak přesvědčivě, jak byl o svém názoru přesvědčený on sám.

„Že ne? To by bylo milé. Ale ctižádost Giana Galeazza je převeliká. Je už vlastně skutečným vládcem Milána a Lombardie, a nejvyšším signorem už jen na papíře – pro jistotu. Republiku milánskou Viscontiové už dávno zašlapali do prachu. Teď už by potřebovali jenom to, aby i formálně byli povýšeni na vévody, a z Lombardie se tak stalo dědičné vévodství. A koho k tomu potřebují?“ Scorsini ponechal naslouchajícím malou pauzu na odpověď, ale nakonec si odpověděl sám: „Římského krále, přeci. A kdo měl tohle zařídit? Lorenzo Scorsini. A zařídil to? Nikoliv. Z neschopnosti? Nebo snad dokonce ze zlého úmyslu? Už chápeš, chlapče?“

„Ale všichni přece vědí, pane, že král Václav…“

„A koho to zajímá? Já měl zařídit vévodskou korunku. No nic,“ Scorsini si všiml vážné tváře své dcery, „není to nic nového, vždyť takhle se žije v Itálii už po staletí. Nakonec, když bude nejhůř, mohu se zase učinit neviditelným,“ pokusil se vše obrátit v žert. „Ale ty se drž zpátky, chlapče,“ obrátil se znovu na Lukáše. Ty jedeš do Milána proto, aby ses stal mistrem. Ne proto, aby ses zapletl do intrik, kterých je po celém městě až dost. Buď opatrný na to, s kým mluvíš a co říkáš. Ne každý, kdo ti bude přitakávat, s tebou bude souhlasit.“

Pátý den po svém odjezdu se Pietro a Bartolomeo vrátili a okamžitě zasedli se Scorsinim k poradě, k níž nebyl nikdo jiný přizván. A ještě ten den dal Scorsini příkaz k odjezdu a krátce nato opustila jejich skupina osadu Riva del Garda. Pokračovali dál po břehu Lago di Garda a Lukáše, který se na tu nádheru nemohl vynadívat, napadlo, že kdyby to takhle vypadalo v ráji, nebylo by to vůbec špatné.

„Kolik dní ještě, pane?“ zeptal se Lukáš Scorsiniho.

Tomu zahrál na obličeji úsměv. „Nemůžeš se dočkat?“

Ta otázka si Lukáše dobírala. A on dobře věděl, jak to Scorsini myslí.

Každým dnem, kterým se blížili k Milánu, byl Lukáš smutnější. Teď mohl být dennodenně v Angelině blízkosti a těch chvil si neobyčejně cenil. Ale až dorazí na místo…

„Jen jsem chtěl…“

Ale Scorsini ho nenechal domluvit. „Kdybychom jeli jenom na koních, bez vozu, tak by se to dalo zvládnout i za dva dny. Ale takhle? Počítej ještě s třemi čtyřmi dny.“

V Salò opustili břeh jezera a pokračovali dál do vnitrozemí. Krajina, jak vyjeli z hor, se znovu změnila. Když se napojili na starou římskou silnici vedoucí z Benátek přes Padovu, Veronu, Brescii až do Milána, nevěřil Lukáš svým očím. Silnice byla dlážděná kameny, do nichž tisíce vozů, které tudy za ta staletí projely, vyryly svými koly hluboké koleje. Krajina byla čím dál víc plošší, přejížděli umělé vodní kanály a Lukáš viděl, že další se staví. Zahlédl rybníky, a kromě sadů s ovocnými stromy, vinnou révou a olivovníky i plantáže morušovníků a zvláštní políčka, do kterých byla ze zavlažovacích kanálů přiváděna voda. A pak uviděl něco nepředstavitelného, nedefinovatelného. Bylo to sice užší než Kamenný most v Praze, ale mnohem vyšší a nesrovnatelně delší.

Když se na to všechno Lukáš zeptal, Scorsini mu odpověděl: „Akvadukt. Postavili ho Římané, aby přivedli do měst čerstvou, zdravou a pramenitou vodu z hor. To ostatní není staré, kromě té silnice, samozřejmě.“ Visconti se zasmál. „Ale ty kanály jsou nové a přináší větší prosperitu, než by se mohlo zdát. Na těch zavlažovaných políčkách se pěstuje rýže, z morušovníků se získává hedvábí, na jindy suchých úhorech se pasou ovce a z jejich vlny se tká sukno.“

„Takže lidé se zde mají dobře?“

Visconti se pobaveně obrátil na Lukáše. „Jak kdo. Asi jako u vás.“

„Ale…“

„Signorie, vévodství a další spolu neustále soupeří o moc, vliv a rozšíření území. Sice se pořád připomíná stoletá válka mezi Francií a Anglií, ale tady se válčí mnohem déle. Každý s každým. A války spotřebují hodně peněz.“

A domy zde byly také jiné. A nejen ty na venkově. Místo tvrzí stály v některých místech krásné vily s rovnými střechami, i když většinou obehnané zdmi. Na skalách pak sice zahlédl hrady podobné těm v Čechách a německých zemích, ale když přijeli do Brescie, překvapily ho domy jiné než doma, totiž postrádající přísnost strohých průčelí a vysokých střech gotiky. Později se Lukáš dozvěděl, že tento styl vlastně vychází z antiky a původních římských staveb, a z toho důvodu se mu říká renesance. Renesance se však netýkala jen architektury, nýbrž i básníků a filozofů. To všechno byl pro Lukáše úplně nový svět, na hony vzdálený tomu, co opustil. A už nevzpomínal tolik na domov, ale byl zvědavý na to, co ho čeká.

Table of Contents

1