Věra Fojtová

NEVĚRNÉ ŽENY PIJÍ SAUVIGNON

Vinařská krimi

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Věra Fojtová, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5932-8

Jaro

I. část

Když něco končí

Končila zima a velmi pomalu začínalo jaro.

Ono se vlastně ani nedá říct, že začínalo, to by bylo v té chvíli příliš odvážné tvrzení. Zatím se totiž jen klubalo, jenom tak nesměle pokukovalo kolem sebe, jako by se mu do té sibérie ani nechtělo.

Jeden den už to sice vypadalo, že se konečně rozloupne naplno, ale druhý den se po slibném začátku prohnal ulicemi mrazivý vítr, který kolem sebe zuřivě metal plné hrsti už dozajista posledního sněhu.

A lidé, kteří mezitím povytahovali krky zpod šálů a límců, aby se nadechli a utěšili, zmateně zase zalézali jako šneci do ulity a do zimního textilu láteřili na rozmary počasí.

Zima se zdála dlouhá a nekonečná, ostatně tak jako vždycky, kdy už se přeženou vánoční a novoroční svátky a moc radosti nezbývá.

Dny se sice prodlužovaly na úkor nocí, ale byly ještě křehké chladem a pořád bylo líp někde v teple za pecí.

Kapitán Otakar Kuba však „za pecí“ neseděl. Neměl nárok, na takový luxus si musel ještě pár měsíců počkat.

Zatím pořád ještě seděl na služebně a snažil se využít pracovní den co nejproduktivněji, aby neměl pocit lenocha či darmojeda, a taky ho tlačil čas a resty, které se nakupily pro dostatek jiné práce.

Zvedl hlavu od klávesnice počítače, do něhož koukal celé odpoledne, jako vrána do nudlí či z nudlí, a snažil se do něj nasázet zápis posledního zdárně dokončeného případu.

Narovnal se, pohnul hlavou na ztuhlém krku nejprve směrem k hrudi a potom dozadu, pak na levou i pravou stranu.

Bylo to jogínské cvičení, jediné, které si zapamatoval z doby, kdy chtěl tuto důmyslnou terapii na sobě provozovat, aby se aspoň částečně srovnal se skutečností a oprostil od světa vezdejšího.

S nelibostí zaznamenal poněkud hlasité křupnutí delší dobu jednostranně zatížených krčních obratlů.

Starý člověk, hotová opíca, vzpomněl si na oblíbené rčení své rozšafné tetičky, která s tím ovšem už žádnou starost neměla.

Kdykoli však on toto úsloví použil nahlas a ve společnosti jiných, krajových výrazů neznalých, musel podat i vysvětlení, že opíca je pouze obyčejná opice.

Poručík Lukáš Vrba zvedl ostražitě ke kapitánovi oči.

Až do té chvíle je měl upřené do rozložených papírů na stole, neboť také využíval momentálního klidu, aby si srovnal restíky.

„Co je?“

„Co by bylo? Jenom se pokouším srovnat a rozpohybovat své stárnoucí kosti, sokolíku.“

Kapitán Kuba říkal dosti často svému podřízenému poručíku Vrbovi sokolíku, avšak většinou to bylo v těch případech, kdy potřeboval dát jednoznačně najevo svoji převahu.

Nikoli však ze svého momentálního nadřízeného postavení, bral na sebe odpovědnost v každém případě, protože někdo ji přece mít musí.

Sokolíkem nazýval poručíka Vrbu pouze z pozice staršího. A tím pádem, to se rozumí samo sebou, i zkušenějšího.

Tak si to myslel.

„Aha,“ zaznělo úsporně. Poručík Vrba se uculil a sklonil se znovu nad papíry, neboť dalšího komentáře nebylo třeba.

Bylo zvláštní, že právě tato jednoduchá odpověď kapitána Kubu poněkud nadzvedla ze židle.

„Slůvko pochopení aha, samozřejmě, ale od tebe zní v souvislosti s mými kostmi skoro posměšně.“

„To se ti jenom zdá.“ Bylo zbytečné debatu dál rozvíjet, staré kosti byly poslední dobou kapitánovým oblíbeným tématem. Od té doby, co si umanul, že odejde na zasloužený odpočinek, dával svému okolí najevo, že se tak stane právem.

Poručík Vrba vysunul nesouhlasně spodní ret. Jasně, teď bude dotírat tak dlouho, až uslyší, co vlastně slyšet nechtěl.

„Ten tón, ten tón… tak ten se mi právě moc nezdá. Můžeš mi vysvětlit, co znamená to tvoje – aha?“

„Nic, co by, nic za tím nehledej. Jenom že to znělo, jako bys vytahoval ze skříně kostlivce.“ Tak a máš to, nahrál jsem ti na smeč, klidně pokračuj, no schválně – počkej…

„Ha, ha, ha. Počkej za pár let.“

Poručík Vrba sklonil hlavu níž a ušklíbl se. Přesně, trefa přímo do černého! Ale pořád to ještě nebylo ono, zatím jenom první stupeň. Začínáš se opakovat, starý brachu. Unavuješ, unavuješ a já mám úplně jiné starosti, než jsou tvoje zteřelé kosti.

„Jo, já vím, pamatuju si tvé oblíbené varování – počkej, až ti bude šedesát… opakuješ to totiž pořád dokola, hlavně když se ti to hodí, a zapomenout se to vážně nedá.“

„Učenlivý sokolík… Měl bys vědět, že na posměváčky máme taky háčky… každému běží a než se naděješ, budeš rád, že tě ráno bolí celý člověk jako připomínka toho, že ještě žiješ.“

Amen. Tak to by bylo, oblíbené téma je vyčerpané, můžeme se uklidnit a pokračovat v normálním rozhovoru.

„Vždyť jsem toho zase tolik neřekl, kapitáne. Chtěl jsem jenom rozvířit stojatou pracovní hladinu. Jenom trochu srandy tady vnést. Je to tu jak na kerchově před dušičkama.“

„Ještě hůř, na kerchově už o nic nejde.“

„A tady snad jo?“

„No to bych řekl, jinak by přece naše práce neměla žádný smysl. A napsat zápis o případu, kdy vnuk ubodá svoji vlastní babičku pro pár stovek, jako šílenec, desítkami bodných ran… to chce nejen silný žaludek, ale i tu víru ve smysl.“

Kapitán od sebe znechuceně odsunul zápisky, z nichž pro zprávu čerpal, jako by s nimi nechtěl mít nic společného.

„No jo, to je teda na pováženou. Třeba by bývala stačila jedna rána, že jo,“ zahučel poručík Vrba s vědomím, že svými slovy probudí nadřízeného k další výchovné lekci.

„To ti není té staré paní aspoň trochu líto? Vychovává, rozmazluje vnoučka a potom… Tolik cynismu bych od tebe nečekal,“ zavrtěl kapitán hlavou. „Co vy jste za generace?“

Tak a je to tady. Plynulým přechodem od starých kostí se kapitán přesunul ke generačním rozporům.

„Nezevšeobecňuj, to si od tebe moje generace nezaslouží. A ode mě to není cynismus, slovutný kmete, taky už mi to leze na mozek a pomalu mi začíná hrabat.“

„Počkej, až ti bude šedesát.“

Konečně přišla ta správná připomínka, ušklíbl se poručík Vrba.

„Tak jsem se přece jen dočkal. No právě, ale ve výhodě jsi ty. Máš zkušenosti a máš to za pár, tobě je hej. Ale co já? Mládí už je v pr…achu a důchod v nedohlednu…“

„Zato máš před sebou ještě pěkný kus života, na rozdíl ode mě, a abych nezapomněl na ty tvoje nádherné nadějné vyhlídky do budoucna. Tak teď nemudruj a nehudruj. Bude hůř.“

„Jo. Děkuju pěkně za opravdu nádherné nadějné vyhlídky.“

„Rádo se stalo a nic mě to nestálo.“

„Buď se budou snižovat v rámci úspor stavy a povandruju neznámo kam, anebo mě někdo sejme.“

„Prosím tě, nedramatizuj. A vzpomeň si, kdy naposledy po tobě někdo třeba jen vystřelil?“

„Kdyby jo, tak už se mě neptáš. Z toho plyne, že naposledy ještě nikdo, ale co není, může být.“

„Tak to budeš oproti té babce ve výhodě. Tu sejmul vlastní vnuk a neměla žádnou šanci. A víš, jak se hájil? Že kdyby mu ty peníze dala hned, když si o ně řekl, nemusel na ni vzít nůž.“

„No, nějak se snad hájit musel, ne? A kolik peněz jí vlastně nakonec ten povedený vnouček sebral?“

„Necelou tisícovku.“

„Třeba ho rozčílilo, že si babka našetřila tak málo…“

„Ty teda máš dnes den. To jsi vstával zadkem nahoru? Člověk by řekl, že ses postavil na opačný konec barikády. Někdo tě naštval? Kromě toho, že musíš pracovat? Stalo se něco neobvyklého?“

„To snad ani ne.“

„To mi povídej. Pozoruju tě celý den… samozřejmě poočku, abych tě náhodou svým zájmem nepopudil. Nedá se přehlédnout, že jsi nervózní, nesoustředěný a pichlavý jako ježek.“

„Tak to promiň, šéfíku, že ti dělám vrásky. Netušil jsem, že jsem pod drobnohledem, snažil bych se ze všech svých sil a ani brvou bych nehnul.“

„Tobě fakt začíná hrabat, Lukáši.“

„Teda někdy by nebylo ani divu, tady po tolika letech s tebou, ale doufám, že taková chvíle ještě nenastala. Jenom zrovna dnes mám tak trochu nervy v kýblu.“

„Prosím tě, ty ještě nějaké máš? Copak, copak, tvoje krásná žena Monika snad zlobí? Neposlouchá strýčka?“

No jo, aby si nerýpl. Při vzpomínce na nedávnou krizi u nich doma, kdy se Monika konečně naštvala kvůli jeho nekonečným bočním úletům, sebrala se a dokonce na pár dnů odjela, se Lukáš zamračil. Že se vůbec kdy kapitánovi svěřoval! Zrovna jemu.

„Potom prý já jsem pichlavý… nejdřív probíráme tvoje staré kosti a potom moje prohřešky a následný trest.“

„Sorry, brachu, ale říkáš si o to sám.“

„Neděje se nic, co by stálo za řeč. Můžeš se uklidnit, Monika je v pohodě a já taky. Jenom… jak to jenom říct. Jsme v naději.“

„Cože? No jo, naděje, tak ta prý umírá poslední. Dali jste si sportku nebo něco podobného?“

„Houby s octem. Zásadně nesázím, nemám rád plané naděje.“

„Ale když nehraješ, nevyhraješ. Znáš ten vtip, jak chlapík prosí toho nahoře – Pane Bože, dej, ať vyhraju, dej ať vyhraju… a mele to pořád dokola, až toho i Bůh má plné zuby a zařve k němu dolů – to je pořád řečí, tak si běž aspoň vsadit…!“

„Ha, ha, ha. Nikdy jsem nevyhrál ani v tombole na plese, tak proč bych měl vyhrávat zrovna teď? Jo, vlastně jednou jsem vyhrál dřevěnou vařečku. Měla namalovaný ksicht a pod ním namotanou sukni z lýka. Taková blbost, dodnes netuším, k čemu to bylo. V tomhle štěstí fakt nemám.“

„Třeba se jednou unaví…“

„Asi nejsem dost velký vůl, aby na mě sedlo. Raději ve všem spoléhám jenom na sebe, znáš to o té paži na konci ramene… Monika šla dneska k doktorovi.“

„To mě vážně mrzí, že je Monika nemocná. Nebylo by se co divit, v takovém mizerném počasí, ani zima, ani jaro, kape to kolem jako mouchy. Člověk chytí chřipku, ani se nenaděje.“

„Jestli jsi pozorně poslouchal, co říkám, tak já jsem prve mluvil o naději, ne o nemoci.“

Otakar Kuba chvíli mlčky zíral na Lukáše jako na zjevení. Bylo nad slunce jasné, že cosi závažného naznačuje.

„No nekecej!“ vydechl konečně ohromeně, když mu definitivně došlo, o jaké naději to poručík Vrba mluvil. „Tak to mě teda podrž. Jestli tomu dobře rozumím, vy budete mít sviště? Kdy to bude, prosím tě?“

„Ježkovy oči, ty to ženeš! Já ještě ani pořádně nevím, jestli vůbec něco bude, zatím čekám, až Monika zavolá, a ty už se ptáš, kdy. Nebo chceš taky vědět, kdy se tak mohlo stát? A jakým způsobem?“

„Tak to není nutné, sokolíku, snad bych se ještě matně upamatoval, jak se to dělá, že jo…“

„A já myslel, že nedobrovolně od sexu abstinuješ.“

„…a docela určitě vím, že k tomu musejí být nejmíň dva. I když… přes všechnu moji snahu a námahu, já jsem děti nikdy neměl.“

„Je ti to líto?“

„Já vlastně ani nevím. Jednu dobu jsem o to moc stál. Asi bylo pozdě. Nejdřív chtěla moje žena, já ne, z důvodů čistě sobeckých. Potom jsem chtěl já a ona ne. Jak se ukázalo později, aspoň už se mnou ne. Z důvodů, které zná jenom ona.“

„Ale ona děti má, ne?“

„Jo, pokud je mi známo, tak dvě. Našla si zkrátka jiného tatínka, patrně pro plození a výchovu dětí spolehlivějšího. A jestli je mi to líto? Srovnával jsem se s tím dlouho, tedy spíš s tou uraženou mužskou ješitností. Ale když nevím, o co jsem přišel, tak mi to nemůže být ani líto, no ne?“

„Ano, i tak se to dá interpretovat.“

„Na druhé straně, představ si nějaké dítě jako miniaturku, takového malého Kubáska… malinkej, vrásčitej, pelichající… No, nebylo by to krásné? Není to inspirující?“ zasnil se kapitán Otakar Kuba a mohutným záklonem si znovu srovnal stárnoucí kosti.

„No, nebo takový… představ si, malý Otakárek, třeba fenyklový… je krásně barevný a lehounký jako dech, poletuje si naprosto svobodně z květu na květ… sem tam vystrčí sosáček… zaboří, nasaje a odletí, nemusíš ho krmit, bez následků a důsledků…“

„Ty jsi ale vážně vůl, Vrbo,“ sestoupil z výšin pozdního snění kapitán a raději uložil dosud napsané, aby část jeho odpoledního lopotění nepřišla vniveč, tak jako se stalo už několikrát.

Poručíka Vrby den D

Pokročilý a zakaboněný den se dostal přece jen do poněkud jiné dimenze, tak trochu zlidštěl a proteplal, navzdory mírným generačním neshodám mezi kapitánem a poručíkem, a stále neustupující slotě tam venku.

„Tak teda budeme čekat spolu a dáme ještě jedno kafe, ne?“ zeptal se kapitán vstřícně a vstal. „Třeba přijdeme na jiné myšlenky.“

Ještě než začala voda v konvici vřít, zazvonil Vrbovi mobil.

Ačkoli na jeho zazvonění netrpělivě čekal celé odpoledne, chvíli na něj zíral jako výr.

„Odvahu, sokolíku,“ povzbudil ho Kuba.

Lukáš Vrba po něm konečně chmatl jako po valounu zlata, přitiskl k uchu a vzápětí se jeho napjatá tvář uvolnila a rozsvítila jako lampion.

Kapitán se ani nemusel ptát, jakou zprávu to dostal.

Podle Lukášova napjatého výrazu, který přímo před očima vygradoval do nadšení, bylo jasné, že se naděje proměnila ve skutečnost, v očekávání čehosi velice konkrétního.

„Ty vole… to snad není možné…“ hlesl poručík Vrba současně ohromeně i dojatě, když odložil telefon. Zůstal civět jako v tranzu kamsi do nevábného rohu místnosti. „Já se z toho snad… je to tady, my budeme mít fakticky sviště.“

„Tak to je teda den! Pro tebe s velkým D. Gratuluju, taťko, oběma vám to přeju. Tobě i Monice.“

„Nemyslíš to jako ironii, že ne?“ naježil se Lukáš. „Nebudeš mi tu vypočítávat, co mě čeká… podělané plíny, kojení a noční řev, jesle, školka, škola a následná puberta…“

„Nic takového za tím nehledej, myslím to naprosto vážně. Ale to by chtělo tak trochu i zapít.“

„To si piš.“

„Tak půjdeme na jedno?“ zeptal se kapitán Kuba s nadějí, neboť poslední dobou s poručíkem nic moc nebylo.

Poté co se rozkmotření manželé Vrbovi zase zkmotřili a dali dohromady, sekal Lukáš dobrotu, až to pěkné nebylo.

A jak bylo z výsledků patrné, vzal to velice zodpovědně, pěkně od podlahy, a neflákal se.

Jakmile přestal drobit svůj fyzický, mnohdy až patologický zájem o další ženy a občasné zalévání kapitánových kytek v jeho garsonce si vyložil po svém, soustředil se pouze na svoji vlastní ženu – a ejhle, zadařilo se.

Možná konečně našel sám sebe.

„To se ví, že jo. Nejen na jedno a nejen na pivo,“ vydechl poručík Vrba šťastně. „Mám radost jako ještě nikdy, to se přece musí zapít, a aby dítě taky pořádně rostlo, ne?“

„Hele, a nedělá se to, až se narodí?“

„To je možné, člověče. Ty s tím žádné zkušenosti nemáš a já to mám poprvé. Tak nejlepší bude, když si to teď projedeme nanečisto a potom dáme repete.“

„Moje řeč, sokolíku. Kdo chce pít, ten si důvod vždycky najde,“ rozveselil se i kapitán Kuba.

Poslední dobou se cítil unavený a tak trochu vyhořelý a sám. Často míval i nepříjemný pocit, že je hozen do vody pod splav a nemá dost sil, aby se z ní vyhrabal.

A ačkoli kolem něj nikdo nechápal, proč chce skončit na vrcholu kariéry, on to věděl docela dobře.

Zdálo se mu, že se motá v bludném kruhu.

„Kam půjdeme?“ zeptal se rozveselený Vrba, aniž si všiml kapitánova náhlého rozpoložení.

„Jednoznačně vede Pepa Cabrnoch. Nebo máš jiný nápad?“

„Kdepak, Pepa, ten nám rozumí.“

Table of Contents

I. část

Když něco končí

Poručíka Vrby den D

II. část

III. část