Otomar Dvořák

HOŘÍCÍ LILIE

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Otomar Dvořák, 2007, 2013

© Předmluva Stanislav Motl, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5928-1

NEW YORK měl své 11. září 2001

PRAHA 21. červen 1689

„Dějiny se nikdy neopakují,

ale člověk vždycky.“

Voltaire

Věnuji manželce Evě, bez jejíž pomoci a podpory

bych tuto knihu jen těžko dokončil.

OHNIVÝ VAVŘINEC

(místo úvodu)

Volduchy leží docela nedaleko Rokycan. Člověk tu může obdivovat dejme tomu hezké údolí, kterým protéká Voldušský potok, či upravené domy na úbočí vrchu Plecháče.

Přehlédnout nemohu ani místní kostel. Je pojmenován po svatém Bartolomějovi a stojí tu už od konce čtrnáctého století.

Do Volduch jsem přijel poté, co jsem si poprvé přečetl knihu Hořící lilie, a také poté, co jsem měl možnost osobně se seznámit s jejím autorem Otomarem Dvořákem.

Chtěl jsem poznat místa, kde se v polovině sedmnáctého století narodil jistý chlapec, který dostal při křtu jméno Vavřinec.

Kdo mohl tušit, že jeho jméno budou v Čechách jednou vyslovovat s podobnou hrůzou, jako dnes mnozí lidé po celém světě vyslovují jméno – Usáma bin Ládin.

Vavřinec, příjmením Procházka, se totiž stal – nejenom podle mého názoru – dodnes nepřekonaným českým žhářem. Teroristou, jenž byl svého času jedním ze strůjců dosud největšího požáru, který kdy Praha zažila a na jehož konci byly stovky mrtvých lidí…

Jestliže tedy město New York mělo své 11. září 2001, tak Praha, troufnu si říci, měla svůj 21. červen 1689. Tehdy totiž došlo k dnes již zapomenutému, ale zároveň také k největšímu teroristickému útoku na Prahu. Tomuto útoku se svou ničivostí částečně vyrovnalo snad už jen americké bombardování Prahy 14. února 1945, kdy přišlo o život na sedm stovek lidí a zničena byla více než stovka budov. Avšak mezi útokem z roku 1689 a bombardováním v roce 1945 byl jeden zásadní rozdíl: zatímco americké bomby dopadaly na Prahu spíše vinou chybné navigace (nešlo tu o záměrný teroristický čin na civilní obyvatele), útok v roce 1689 byl cílený, chladnokrevně připravovaný.

Někdo tvrdí, že v případě Prahy šlo o akci osamělého pyromana. Jenomže řada důkazů svědčí naopak o tom, že šlo o akci připravenou, organizovanou.

Buď jak buď, člověka skoro až mrazí z toho, jak se tehdejší události podobají dnešku – kdy se civilizovaný svět ocitl ve válce s terorismem.

Kniha Hořící lilie je nejenom skvěle napsaná, ale je na ní cenné také to, že autor pracuje jak s literární fabulací (jde o román), tak rovněž důsledně vychází z dobových pramenů, především pak z kroniky Jana Františka Beckovského – kněze, příslušníka řeholního řádu křižovníků s červenou hvězdou, také ale historika, spisovatele, překladatele náboženské literatury, dokonce výtvarníka či autora nejstaršího v rukopisu zachovaného herbáře. Beckovský totiž v jednom ze svých děl – Poselkyni starých příběhův českých – zveřejnil i značnou část přepsaného výslechu dopadeného Vavřince Procházky. Ohnivého Vavřince, jak se mu někdy přezdívalo… Právě dobové výslechové protokoly tvoří pomyslné stavební kameny Dvořákovy knihy.

Hořící lilie mě inspirovala. S pomocí Otomara Dvořáka jsem o dávných událostech natočil – pro svůj rozhlasový cyklus Stopy, fakta, tajemství – takřka třicetiminutový dokument. O pár měsíců později dostal tento příběh i svou televizní podobu.

Již v průběhu příprav, ale i v době vlastního natáčení, jsem chtě nechtě musel často přemýšlet právě o Vavřinci Procházkovi. Kde se vlastně v tom člověku vzalo tolik posedlosti? Tolik nenávisti? Tolik fanatismu? Co bylo příčinou toho, že otec tří dětí odešel od rodiny, aby se dal naverbovat na vojnu? Jak to, že veskrze neúspěšný člověk s pocitem zmarněného života dokázal bez jakékoliv lítosti (což je ostatně patrné právě z jeho výslechových protokolů) zlikvidovat desítky, ba i stovky zcela nevinných lidí?

Otomar Dvořák to v jednom z našich četných rozhovorů vyjádřil naprosto přesně: „Byla to zvláštní psychická posedlost. Celé jeho konání vycházelo zřejmě z jeho minulosti. Kdysi podceňovaný a ponižovaný obecní pasák, plný zatrpklosti a pomstychtivosti, dostal najednou úžasnou šanci. Najednou s ním někdo jednal jako rovný s rovným, podali mu ruku, poprvé ho vlastně někdo bral vážně. Dostal úkol, který se snažil splnit stůj co stůj…“

Člověka teď napadne – jaký je vlastně rozdíl mezi Vavřincem Procházkou a třeba dnešním teroristou? Když dnes studujete nejrůznější prameny o světovém terorismu, zabýváte se lidmi, pro něž se teror stal smyslem života, zabýváte se jejich životními osudy, zjistíte mimo jiné, že velmi často jde právě o lidi, kteří žili bezútěšné životy a najednou dostali nový životní cíl, novou životní náplň. S fanatickým odhodláním se pak jdou obětovat za – v jejich pojetí – velkou věc, na jejímž konci je však utrpení, včetně zmařených nevinných životů.

I proto si myslím, že kniha Hořící lilie má výrazný historický přesah. Je až hrozivě aktuální. Vyvolává otázky. A hlavně – varuje. Právě v tom vidím, právě dnes, její hlavní poselství.

Stanislav Motl

KNIHA PRVNÍ

PASTORELA

PROLOG

Versailles, září 1688

„Jeho královská Výsost je v šatně, pane markýzi. Chystá se na vystoupení a nepřeje si být rušena…“

Ministr Louvois upřel na komorníka pronikavé, pichlavé oči a koutky úst, vypadající, jako by v nich zůstával trvale vepsán ironický úšklebek, se mu lehce zachvěly. „Jeho královská Výsost se bude muset smířit s malým vyrušením,“ prohlásil chladně a odměřeně. „Vyřiďte, že právě odjíždím na inspekční cestu k rýnské armádě.“

Komorník se mlčky uklonil a diskrétně zmizel mezi geometrickými liniemi pečlivě zastřižených keřů. Měl, tak jako většina dvorských zaměstnanců, hluboký respekt před tímto mužem, o němž se říkalo, že je všemocný. Král Slunce Ludvík XIV. je sice hlavou Francie, ale markýz Louvois je její pravou i levou rukou.

Obávaný ministr se opřel o ebenovou hůl a zadumaně se zahleděl na pohádkovou scenerii nočního parku. Tisíce plaménků olejových lamp se tady jako hvězdná dráha odrážely ve vodních kanálech, probouzely zlatavý třpyt v tryskajících vějířích vodotrysků a šálivě jiskřily na hranách stupňovitých kaskád. Skupina pastýřek v nařasených antických tógách s hlubokými dekolty vyběhla tanečním krokem na trávník mezi skutečné, živé a ustrašeně pobekávající bílé beránky; vzápětí však strnula v elegantních pózách, když z kašírované skály nad nimi zazněl jímavý zpěv nešťastně zamilovaného pastýře. V té písni je pravá italská vášeň, pomyslel si ministr války, nadarmo se v královských předpokojích nešeptá, že Jean Lully nemyslel při skládání hudby ke comédii-balletu na nějakou nedostižnou pastýřku, ale na svého krále, k němuž planul hříšnou láskou. Byla to opětovaná láska? Těžko říct. Spíše si s ním Ludvík jenom hrál… Tak jako si hraje s každým… Lully to pochopil teprve vloni a tak ho to rozzuřilo, že při udávání taktu bušil dirigentskou holí vztekle do země, zapomněl dávat pozor a zarazil si její okovaný konec do nohy. Do tří dnů umřel na otravu krve… Ach, ano, to jsou ty smutné konce bláznivých snílků… Ale Lullyho píseň zní opravdu pěkně, pokud se člověk nedívá na představitele roztouženého hrdiny, pod jehož pastýřským oděvem z krajek a drahocenného brokátu se nadouvá blahobytné bříško a jemuž se v zápalu vášně až přespříliš kudrnatá paruka sesmekla k jedné straně…

Ministr Louvois viděl vždy věci ostře, v jejich obnažené podstatě, nenechal se zmást nějakým zdáním či iluzemi. Právě proto byl neporazitelný. Sám však iluze vyráběl. A ve velkém! To byl základ jeho la politique des réunions, postupného připojování pohraničních území, lén a měst k Francii na základě údajných dědických nároků. A proč ne? Když se to tak vezme, francouzský král má příbuzné po celé Evropě. A jestliže nějaký rod vymře, kdo jiný by měl převzít dědictví? Právnické kličky je ovšem nutno chytře kombinovat s hrozbou namířených děl a vábivým cinkotem zlata…

Příchod komorníka vyrušil ministra z úvah. „Jeho nejjasnější Veličenstvo je ochotno poskytnout krátkou audienci…“

Louvois se pousmál a následoval sluhu k zahradnímu domku, předstírajícímu, že je vesnickou chaloupkou, obrostlou girlandami popínavých růží a trochu nestylově střeženou replikami antických soch Héry a Bakcha.

Ludvík odpočíval v křesle, nohy v bílých punčochách měl pohodlně opřené o vycpávanou stoličku. Garderobiér mu právě obouval červené sandály se stříbrnými sponami a vysokými podpatky, jež král přímo zbožňoval. Díky nim si totiž připadal vyšší; také nařasenými plášti, parukami a vysokými klobouky se snažil zvýraznit impozantní dojem, takže mnozí, kteří neznali panovníka tak zblízka a důvěrně jako jeho ministr, sluhové, manželka a četné milenky, ani netušili, jak malý a drobný mužíček se pod maskou velikána skrývá. Obrátil teď k markýzovi tvář, která připomínala přemoudřelého skřítka. I skrze silnou vrstvu pudru se na ní ostře rýsovaly četné a hluboké vrásky, neklamné stopy bouřlivého života. Bylo mu padesát let. Kdepak zůstal ten okouzlující a půvabný mladík, jenž lezl jako opice po střechách paláce v Saint Germain a vnikal okny do pokojů dvorních dam? Teď už to byl skoro stařec, přesto se však těšil přímo železnému zdraví. Stále ještě miloval divadlo, ať šlo o Molièrovu komedii, nebo o skutečnou krvavou bitvu. Rád sedával v křesle na kopci při dobývání měst, usrkával rudé víno v záři zapadajícího slunce a hleděl, jak planou červánky, střechy, kostely a věže, jak duní děla a jak pod dramaticky se převalujícími oblaky kouře směřují k pobořeným městským hradbám zástupy vojska… Teď se zrovna chystal vystoupit jako bůh Apollón v závěru slavnostního comédie-balletu, pořádaného každoročně na oslavu vinobraní ve versaillských zahradách.

„Copak se děje, pane markýzi?“ zeptal se s výrazem pobaveného údivu.

„Sire, podle spolehlivých zpráv našich agentů zvažují Holandsko, Anglie, Španělsko, Savojsko a Dánsko účast v Augšpurské alianci. Chtějí vytvořit velkou protifrancouzskou koalici a pořádně s námi zamést.“

„Jenom samá velká gesta a prázdná slova… Divím se, že vás něco takového, pane markýzi, vzrušuje.“

„Nevzrušují mě ani tak jejich proklamace, jako to, co se za nimi skrývá. Rakouská armáda je sice vázána na balkánské frontě, ale tažení Ludvíka Bádenského, na jehož úspěšnosti má lví podíl ten čertovský mladý generál Evžen Savojský, neúprosně zatlačuje Turky zpátky k východu. To může během příštího roku vést k uvolnění části jeho sil a rakouská generalita je pak vrhne proti nám. Na tento zvrat ve válečné situaci koalice patrně sází. Obávám se, Sire, že naše postavení ve Švábsku se stane neudržitelným, a doporučuji stáhnout se na zimu za linii řeky Rýna.“

Králova tvář ztuhla jako kamenná maska. Pobouřila ho nejen představa ústupu, ale také neprozřetelná ministrova zmínka o princi Savojském, údajném Ludvíkovu levobočkovi, jehož služby kdysi francouzský král povýšeně odmítl – a teď mohl jenom litovat, že přenechal nepříteli geniálního vojevůdce. Přesto neporušil své příznačné sebeovládání; jen tón jeho řeči se stal ostřejším.

„Pane markýzi, má snad jelen prchat do houští, když na něj štěká smečka mopslíků? Otevření druhé fronty na Rýně by měla předcházet z naší strany tvrdá lekce, ukázka naší síly, po níž by jednou provždy přešla Rakousku chuť na plnění nějakých spojeneckých závazků! Chtělo by to velký, demonstrativní a odstrašující čin!“

„Samozřejmě, Sire. Při ústupu počítám s taktikou spálené země. Nechám vydrancovat Heidelberg, Mannheim, Worms, Rastatt, Baden, Speyer se všemi okolními vesnicemi. Rakušané tam nenajdou žádnou možnost zásobování, jejich postup uvízne…“

„To je sice moc hezký plán, pane markýzi, ale Leopolda, který si ve Vídni hraje na císaře, to nezasáhne nijak osobně. Důležité je udeřit přímo v týlu, tam, kde se nepřítel dosud cítil v bezpečí. Vyvolat uvnitř Rakouska šok a paniku, vyděsit civilní obyvatelstvo, které pak bude samo tlačit na vládu, aby splnila naše podmínky. Dovolím si vám připomenout, pane markýzi, úspěšnou akci vašeho předchůdce Colberta. Ten, když zjistil, že Janovská republika dodává Španělsku válečné galéry, neváhal vyslat naše loďstvo, které na Janov vypálilo deset tisíc zápalných bomb a téměř ho srovnalo se zemí! A výsledek? Vyděšený janovský dóže se osobně dostavil ke mně do Versailles, poníženě se mi omluvil a přísahal, že už si jeho město nikdy nedovolí pomáhat Španělsku. Tak se to má dělat, pane markýzi! Ano, Colbert byl muž nedocenitelných schopností…“

Královou tváří se mihl letmý úsměv, když postřehl, jak jeho slova zapůsobila: obličej ministra Louvoise, dosud tak klidný, prudce zbrunátněl. Podařilo se, pomyslel si Ludvík, to je moje malá odveta za jeho nechutné zdůrazňování vojenských úspěchů prince Savojského! Zmínka o Colbertovi udeřila přesně a cíleně na citlivou strunu v duši všemocného ministra. Dokud všestranný Jean-Babtiste Colbert ještě žil, zůstával Louvois v jeho stínu a musel se spokojit s omezenou rolí inspektora armády. Tehdy král úspěšně těžil z jejich vzájemné řevnivosti a soupeření, provokoval je a střídavě projevoval přízeň jedné nebo druhé straně. Škoda že Colbertovou smrtí tahle hra skončila…

„Je-li to přáním Vašeho Veličenstva,“ ozval se Louvois rozechvěle, „není pro mne problém rozšířit vypálené území až do samého srdce Leopoldovy říše. Zničím jeho hospodářskou základnu, zejména centrum výroby a obchodu v Čechách!“

„La belle Bohéme,“ povzdechl Ludvík zasněně, „země, kde žijí ti tajemní cikáni…“

„Nejen cikáni, Sire!“

„Vím,“ ušklíbl se Ludvík. „Chybí vám smysl pro poezii, pane markýzi. Ale musím vás pochválit. Tu akci určitě spusťte. Zmínkou o Bohemii jste mi také připomněl, že když se součástí mých držav stalo Lucembursko, dává mi to historický nárok na Českou korunu. A její získání by mi otevřelo cestu ke koruně římského císaře! Neprodleně vznesu u papeže své oprávněné požadavky. Zaměřte propagandu tímto směrem! Děkuji vám, pane markýzi!“

Král Ludvík XIV. se zdvihl z křesla v celé své impozantní malosti a zahalil se do antického pláště. Chvatně vykročil na koturnech směrem ke scéně, kde již obecenstvo dychtivě očekávalo jeho závěrečný výstup: příjezd slunečního boha Apollóna, jenž moudře vyřeší milostné trable šlechtice zamilovaného do krásné pastýřky a vrátí tak světu lidí láskyplný řád.

KAPITOLA PRVNÍ

Březnice, léto 1688

Spokojené chrochtání se rozléhalo mokřinatým úvozem pod zchátralou kapličkou; stádo mohutných vepřů, tmavých, štětinatých a s ostrými hřbety, jejichž matka se možná spustila s divokým kancem z nedalekých brdských lesů, dychtivě rylo v hlíně. Pasák Vavřinec sledoval otupělým pohledem jejich činorodé hemžení, to neklidné chvění růžových rypáků, následované slastným mlasknutím, když se mezi čelistmi ocitl sladký kořínek či tučná ponrava. Rozdupané bahno na dně úvozu se již dávno změnilo v řídkou šedou kaši, která potřísnila boky vepřů, tvrdla na jejich krátké srsti, pukala a odpadávala v nepravidelných plátech jako zpuchřelé brnění dávných rytířů.

Vavřinec hleděl na své stádo, ale nevnímal ho. Za dlouhá léta v panské službě se naučil trávit ony nekonečně dlouhé pastevní dny v jakémsi polospánku; podvědomí mu včas vyslalo signál, když se začínalo dít něco nepatřičného, například když se skupina zvířat rozhodla prozkoumat úrodu na nedalekém poli. Tehdy se vymrštil z trávy, hnal se k nim se sprostými nadávkami a nemilosrdně bušil holí do tuhých hřbetů, dokud pronikavě a ukřivděně kvičící houf nezahnal zpátky. Po takovém výkonu se opět svalil do stínu keře či na rozpadlé schůdky pod kapličkou, nepříjemně vyburcovaný a rozčilený na celý svět. Hnusil se mu ubohý život, jaký musel vést, ten beznadějný koloběh jednotvárného času…

Každý den začíná stejně: odporně studeným ránem, kdy se z potrhané houně vytrácejí poslední zbytky tepla. Poslepu hledá tělo své ženy, ten dotek je jediná příjemná a konejšivá věc, jakou zná, ale ona se v poslední době snad zbláznila, najednou ho nechce, odtáhne se, nadává a štrachá se ven z pelechu, a když jí řekne, pojď ke mně, odsekne, že už jí harantů nadělal dost. V tu chvíli dětská chamraď začíná vřískat na celé kolo a žena s nimi svádí urputný boj o poslední patku chleba. Ta holota by snad byla schopná sežrat na posezení celý bochník! Ani horká slaná voda s rozvařeným tuřínem, které se hrdě říká polévka, ho po ránu nedokáže zahřát. Zlost si pak vybíjí na prasatech, buší do nich holí, když je žene ze statku průhonem za vesnici, nejčastěji do mokřin u Boru nebo k říčce Vlčavce. A to ještě musí vyslechnout nadávky skotáků, pokud jim překříží cestu; skotáci jsou proti němu panstvo a jejich krávy se odmítají pást v místech, kudy prošla smradlavá prasata.

Proč jsem si nadělal tolik dětí? napadne ho někdy. Neměl bych větší klid, kdybych byl sám, bez rodiny? Jenže ženská, to je past, člověk slintá touhou, když si představí, jak je měkká a teplá – a ta slast najednou stoupá z rozkroku vzhůru, až někam do krku, že se nedá ani vydechnout… Zatracený život! Maličká radost – a pak následuje dlouhý trest v podobě nejrůznějšího soužení. Odměna prý čeká až v nebi! Jo, farářovi se to káže, když bydlí na faře a kuchařka mu denně podstrojuje knedlíky se zelím nebo s omáčkou, v neděli dokonce i husičku! Kdyby prý byl Vavřinec co k čemu, mohl dělat něco lepšího! No jistě; taky by se mu líbilo být třeba panský kočí a naparovat se na kozlíku, nebo jako šafář chodit po poli s rukama za zády a nadávat robotníkům, že se flákají. Jenže Vavřinec je sirotek, přežil jako jediný z celé rodiny po tom velkém moru v osmdesátém roce a musel být rád, že se ho ujal strýc Procházka z Volduch u Rokycan. Ujal se ho, pravda, ale chlapec se musel uživit sám. Měl už na to přece věk; sice si přesně nepamatoval, kdy se narodil, ale určitě mu tenkrát, když přišel ke strýci, nebylo míň než sedm let. Od té doby je pasákem prasat; napřed v sousedním Oseku a pak až na druhé straně kopců, v Bubovicích na panství březnickém, v utěšeném kraji mezi poli a rybníky, kde dosud mocnou rukou vládli potomci neblaze proslulého císařského prokurátora Přibíka Jeníška, onoho nenáviděného žalobce z pobělohorského procesu s českými pány. Osud postavil Vavřince na tohle místo, ať se mu to líbí, nebo ne. Zkrátka není na světě síla, která by na tom mohla něco změnit. Strýc Procházka, ten byl rebelant, ten se pořád punktoval s nespokojenými sedláky, tenkrát se hodně vyprávělo o té velké vzpouře na Bezdružicku. Sedláci se opevnili na Ovčím vrchu u hradu Krasíkova. Strýc Procházka tam byl také, stál spolu se vzbouřenci za vykopanými příkopy a za ploty, které si narychlo spletli z proutí, v rukou svíral kosu a díval se nenávistně do očí kyrysníkům, kteří je obkličovali na pěkných koních, a arkebuzírům, kteří na ně mířili mušketami se zapálenými lunty… Tuhle chvíli Vavřinec strýci záviděl, i když věděl, co potom následovalo. Arkebuzíři povstalce rozstříleli a kyrysníci ty zbývající rozsekali svými těžkými šavlemi… To byl zasloužený trest, říkal pan farář při kázání, neboť není větší troufalosti před tváří Boží, než když se ubohý pozemský červ domnívá, že by mohl pohnout řádem světa.

Všechno bylo tak beznadějné, že Vavřinec by ze zoufalství a pocitu bezmoci brečel; když si přetřel pálící oči a na hřbetě ruky ucítil vlhkost, styděl se sám před sebou.

V sobotu se v panském dvoře vyplácela mzda a Vavřinec si pár drobných mincí pečlivě uložil do plátěného váčku, který nosil na šňůrce kolem krku. Věděl, že by je měl odnést ženě, aby je přidala k ostatním penízkům. Ona už druhým rokem střádá dětem na boty; je pravda, že alespoň jedny pořádně velké a pevné kožené boty, které by si navzájem půjčovaly, by měly na zimu mít. Pouhá sláma ve dřevácích a hadry obalené kolem nohou se jim ve sněhu brzy promočí, nastydnou a chytnou horkost na plíce. Vloni v únoru ten nejmladší umřel. Vavřinec to věděl – a přesto podlehl pokušení, když šel kolem hospody a oknem i dokořán otevřenými dveřmi k němu doléhal smích a bujarý zpěv. Hospoda byla pro něj dalším ze svůdných míst chvilkové útěchy a zapomnění. Dřív než si to stačil pořádně uvědomit, seděl už na lavici v koutě za pecí (u stolu ne, tam bylo místo jen pro „lepší lidi“ – pro řemeslníky, sedláky a panské pacholky – tam neměl pasák prasat co pohledávat!) a lil do sebe lacinou žitnou kořalku. Brzy se mu tělem začalo šířit lahodné teplo a veškeré nepříjemnosti okolního světa k němu přestávaly doléhat. Jako by hradba měkké mlhy postupně zastírala jeho smysly. Pil dál, vášnivě a nenasytně, jeden hliněný džbánek za druhým, dokud mu penízky stačily. Čím déle pil, tím více v něm sílil pocit, že stěny tmavé a začouzené krčmy se rozestupují, že prostor se otvírá do zářivého nekonečna… Tam někde daleko je něco krásného, úžasného, neuchopitelného… Touha, jež ho sevřela, byla palčivá a strašná. Vratce se postavil, zakymácel se na nohou, které ho pojednou nechtěly nést. K čemu také nohy? Lépe by bylo roztáhnout ruce jako křídla a letět do neznáma spolu s tažnými ptáky. Sametové teplo se změnilo v žár, vzbouřená krev mu prudce tepala ve spáncích, proti němu šlehal divoký plamen, knot svíce černal a hroutil se s ohlušujícím praskotem, jako by se lámaly sloupy nebes…

„Jestli nemáš čím platit, tak vypadni!“ dolehl k němu odněkud z velké dálky hlas hostinského, „na dluh nenalévám, zvlášť ne takové chamradi!“

Vavřinec třískl džbánkem o stůl a proměnil ho v hromádku střepů. Než však stačil zmrtvělým jazykem cokoliv říct, sevřelo ho pár silných paží a vzápětí letěl ze dveří; skutálel se z několika schůdků a skončil s hlavou v kaluži. V kalné vodě plul odraz hvězd; vyplivl bahno a s námahou se zvedl. Nebyl si jist, kde končí země a začíná nebe; všechno si vyměnilo místo, všechno se velmi podivně potácelo. Panský dvůr spal, ležel ve tmě jako sevřený čtverec dlouhých chlévů, stodol a čeledníků; ve výklenku nad klenutým vjezdem brány stála neumělá soška sv. Floriána. Světec lil vodu z vědra na střechu domečku, nad nímž tančily plameny.

Vavřinec vklouzl do páchnoucí komory, která byla součástí vepřína a sloužila jako domov jeho početné rodině. Umáčené šaty ho studily na těle a naražené rameno bolelo; najednou netoužil po ničem jiném než schoulit se pod houní a snažit se udržet v sobě unikající teplo. Bylo mu hořko. Ten pocit velkolepé krásy světa, jehož se téměř dotýkal, mu opět unikl někam do nenávratna. Ale nebylo mu souzeno v tichu dosnít svůj sen; žena dosud nespala, čekala na něj s výčitkou a nastavenou dlaní.

„Kde máš peníze?“

Odsekl jí sprostou nadávkou, popadl svou pastýřskou hůl a začal ji mlátit, bil hlava nehlava, konečně se v něm něco uvolnilo, nevnímal její křik, sténání a pláč. Skrčila se v koutě a lokty si chránila hlavu.

Probuzené děti se seběhly, věšely se mu na ruce, křičely: „Nech maminku, nech maminku!“

Pustil se i do nich, oháněl se holí, jako by na něj útočilo hejno pištících komárů.

Ráno se probudil s nesnesitelnou bolestí hlavy, dávil se a zvracel, jako mátožný stín se potácel za prasaty k pastvině. Nebylo mu zle jenom z toho příšerného pití, ošklivil si sám sebe, pohrdal sám sebou, s lítostí myslel na své děti a ženu Kateřinu, jejíž paže byly ráno plné modřin a jejíž oko téměř zmizelo pod fialovou podlitinou. Já jsem ten nejhorší ze všech lotrů, opakoval si pořád dokola, já jsem propil všechny vydělané peníze, nechal jsem je o hladu, a ještě jsem je zbil… Přece je mám rád! Všechny je mám rád! Nebýt toho zkurvenýho světa, mohlo by nám být spolu tak pěkně!

U kapličky seděl otrhaný žebrák, stařeček plný vředů a prašiviny, který tudy několikrát do roka chodíval na své nekonečné pouti za obživou. V bezzubých dásních žmoulal chlebovou kůrku a přimhouřenýma očima, které se jako hnědé studny utápěly v síti vrásek, pozoroval Vavřince a jeho prasata.

„Jó,“ povzdechl si, „takovej panskej pastýř se má! To je holt jinačí život než žebrat dům od domu. Střecha nad hlavou, každej den jídlo a v sobotu měďák na dlaň.“

„Drž hubu, dědku,“ utrhl se na něj Vavřinec, „nikdo není na tvý žvásty zvědav!“

„Ale, ale,“ podivil se staroch, „jseš nějak nabroušenej hned po ránu. Pálí tě dobrý bydlo? Chtěl bys bejt radši generálem jako ten pastýř, co nechal postavit tuhletu kapličku?“

Vavřinec se zastavil a nejistě se podíval na starého žebráka. „Děláš si legraci? Jak by mohl být pastýř generálem? Generálem se už musíš narodit, jinak to nejde. Zrovna tak jako se někdo narodí králem, císařem nebo papežem…“

„Jseš ještě mladej a hloupej. Všechno na světě se může změnit, když to máš napsaný ve hvězdách. Jestli stála ta správná, šťastná hvězda nad tvojí kolíbkou, můžou tě potkat netušený a velký věci. Nenarodil se snad Kristus Pán v chlívě mezi dobytkem? No, vidíš! A zrovna tak to bylo s touhle kapličkou. I tady před lety pásal svině jeden chlapec. Z dlouhý chvíle se vydrápal na hřbet kance a rajtoval na něm jako na koni. Jeli kolem vojáci a ten mladík se svojí kuráží zalíbil důstojníkovi. Zeptal se ho, jestli by se nechtěl stát vojákem. Pasáček hned nadšeně souhlasil, zahrabal pod keřem svou pastýřskou halenu, hůl i klobouk, nechal vepře být a odešel s vojáky do světa. Po hodně letech tudy zase jeli vojáci a starej generál, co jel v čele kompanie, najednou zvolá: Halt! Nechal zastavit a rejpá šavlí pod velkou lískou, až vyhrabal shnilou halenu, klobouk a hůl. Postál nad těma věcma a zaslzel; pokud ti to ještě nedošlo, tak to byl ten bejvalej pasáček. A pak na tom místě pasáček, co se stal generálem, nechal na věčnou památku postavit tuhletu kapličku.“

„Na pohádky tě, dědku, užije,“ ušklíbl se Vavřinec, „jenže jsou to všechno jenom pitomý kecy!“

A přesto mu ten příběh uvízl v mysli, zakousl se mu tam jako protivné klíště, které den za dnem roste, jak se napájí teplou krví. Cožpak je opravdu tak snadné zahodit pastýřskou halenu? V noci nemohl usnout, převaloval se ze strany na stranu a potichu si něco mumlal, až ho žena okřikla a nejmenší z dětí se rozplakalo. Ještě před svítáním se tiše zvedl a vytratil se ze statku. Zamířil průhonem na draha a zabočil kolem rybníka, za nímž se v ranní páře mezi kvetoucími lipami tiše vznášela cibulovitá báň kostelní věže. Poprvé šel sám, bez kvičícího doprovodu vepřů, a připadalo mu to trochu divné a současně nesmírně vzrušující. Nebe nad ním vzplálo dlouhými jazyky zlatorudých plamenů a vzápětí se rozhořely i hladiny dalších rybníků obklopujících městečko Březnici; v té ohnivé záplavě umíraly jedna za druhou blednoucí hvězdy. Jako by nastával nějaký velký svátek…

Vavřinec se s nikým nerozloučil, ačkoliv tušil, že uplyne mnoho let, než se bude vracet úvozem kolem kapličky. Jestli se vůbec někdy bude vracet…

Table of Contents

OHNIVÝ VAVŘINEC

PASTORELA

PROLOG

KAPITOLA PRVNÍ

THEATRUM TERRORIS

SLZY SVATÉHO VAVŘINCE