Jiří Sequens

HŘÍŠNÍ LIDÉ MĚSTA BRNĚNSKÉHO

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jiří Sequens a dědicové 1999, 2003, 2013

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 1999, 2003, 2013

ISBN 978-80-243-5936-6

HŘÍŠNÍ LIDÉ MĚSTA BRNĚNSKÉHO

Několik slov úvodem

Narodil jsem se a vyrůstal poblíž soudní budovy na Cejlu a k ní připojené trestnice, která tenkrát – ve dvacátých a třicátých letech – zůstávala napolo skrytá zrakům chodců, oddělená vysokou nevlídnou zdí ve čtvrti textilních továren, živého tepu města brněnského. Bytelná, černými mřížemi opevněná okénka dělila tehdejší Soudní ulici, spojku Bratislavské a Cejlu, na dvě strany. Na stranu běžného života, nicméně charakterizovanou hostincem nevalné pověsti a trafikou, a na protistranu, pro desetiletého chlapce tajemnou, a proto tím víc přitažlivou. Nezřetelné stíny trestanců, oděných v šedivé mundury s režnou čepicí, se občas mihly za mřížemi a vzněcovaly dětskou fantazii představami hrůzných činů.

Teprve dnes, téměř po sedmdesáti letech, řádně prohnán uličkou zdaru i zklamání v řemesle filmovém a televizním, které provozuji skoro padesát let, se dostávám k tomu, abych onu osudovou atmosféru brněnského zločinu přiblížil čtenářům.

Nemohu zamlčet, že mou smělost, s níž se spolu s vámi chci dotknout brněnské „plotny“, povzbudilo příznivé přijetí televizního seriálu a v návaznosti čtyř celovečerních filmů z cyklu „Hříšní lidé města pražského“, k němuž jsem psal scénáře a realizoval ho. Přiznám se, že pražská galerka byla pro mne vítaným a přitažlivým předmětem studia bizarního světa zločinu surového, ale někdy i humorného. Leč – řečeno slovy Františka Halase: „… já se tam vrátím“ – brněnská plotna, svět neviditelný a necitelný, mne k sobě připoutala ještě důvěrněji. Vzpomínám na své chlapecké návštěvy v nouzových koloniích, zvaných Šanghaj a Pardálov, které se krčily v místech dnešní Lesné, neboť tam jsem měl některé bosé přátele. Později jsem často chodil kolem pochybných lokálů, Flédyny, Nového světa, Mexika a jiných pajzlů na Kopečné, Křenové, Dornychu a v Plotní ulici.

Předkládám tedy vaší pozornosti tři příběhy, které mají své kořeny v kratičkých zprávách z brněnských novin, avšak prototypy lidiček, které jsem se pokusil zachytit a rozšířit v příbězích Sólokapr (inzerátový tobogan), Pekelný stroj (plotňácko-bankéřská šaráda) a Hluboká propast (smrtelně vyděračská balada), skutečně existovaly. Snad jsem opravdu zahlédl některé smutné i legrační hrdiny těchto příběhů za zaprášenými mřížemi trestnice v Soudní ulici. Kdo ví?

Ještě zmínka o jazyku příběhů: velmi miluji a oceňuji nebývale bohatou a výrazovou volbu slovních zkomolenin brněnského „hantecu“, tedy i mluvy brněnské plotny. Zároveň však dnes chci čtenáře uchránit nesrozumitelnosti a zašifrované specifické bizarnosti hantecu, neboť ten byl tenkrát podmíněn sociální a národnostní skutečností ve městě, kde se čeština a němčina prolínaly i v ústech plotny. Proto se postavy příběhů vyjadřují dialogy dnes srozumitelnými.

Zároveň s touto knížkou vzniklo i televizní zpracování příběhů z cyklu Hříšných lidí města brněnského. Zvu vás tedy, milí čtenáři i diváci, do světa dávno zapomenutého, leč nostalgicky přitažlivého a – doufám – pro vás i zajímavého.

Buďte vítáni v tenatech brněnské plotny!

Jiří Sequens

SÓLOKAPR

Inzerátový tobogan

Bar Villon, rendez-vous párů výhradně z lepší společnosti

Byla téměř půlnoc…

Z podzemí honosného měšťanského domu ve středu Brna zaznívala melodie. Tango. Slova písně, zpívané nasládlým hlasem zpěváka, doprovázeného jazzovým orchestrem, nostalgicky vyzývala prokletého středověkého básníka Villona k návratu do dnešních časů, přestože píšeme už dvacátý osmý rok dvacátého století. Do lokálu se sestupovalo příkrými točitými schody. Tady, dvě poschodí pod zemí, se nachází bar pojmenovaný stejně jako prokletý básník. Po parketu se v rytmu tanga pohybovaly taneční páry. Nafialovělé šero zdůrazňuje světlejší plochy dámských dekoltů. Dobře šité toalety dam a smokingy pánů určují společenskou úroveň podniku, do něhož mohou vstoupit jen ti, kteří na tento podzemní lokál mají. Kapela umístěná na polokruhovém pódiu doprovází zpěváka v bílém saku. Nehlučně kloužou páry po parketu, číšníci se naklánějí nad boxy, v nichž umná temnota skýtá příležitost k důvěrným dotykům. On – sportovní typ padesátníka – svírá svou partnerku blízkým objetím. Ona – černovláska ušlechtilého vzhledu se šňůrou perel na bělostném krku – se mírně usmívá a zpívá se zpěvákem:

„… Villone, vrať se! Jak tenkrát ve Francii,

z pohárů zlatých svůj nektar lásky piji…“

Těžko hádat, kolik je partnerce let. Dokonalé nalíčení a stejně dokonalý účes však charakterizují opravdovou dámu věku, který je odvislý od vašeho přání. Partner si ji přitáhl blíž. Jejich obličeje se takřka dotýkají. Partner – inženýr Vilém Pekárek – zašeptal: „Bravo… Ale měla byste stát na pódiu místo něho!“ Hlavou pohodil směrem ke zpěvákovi.

Partnerka – Zita Lorencová – se usmála a šeptla: „Dík…“

Pekárek jemně polichotil: „Obdivuji se vám, madam… odkud znáte tuhle píseň?“

Zita prohodila téměř ledabyle: „To je prosté… přeložila jsem ji.“

Vilém zvedl udiveně obočí: „Vy? Žijete přece většinou na statku, jak jste mi psala.“

Zita pokračovala sdílně: „Ano… ale jsem také členkou Cercle Francais… a tohle tango jsem přivezla z Paříže a nabídla je Robymu –“

Pohnula hlavou směrem ke zpěvákovi a doplnila: „– přátelská služba, chápete… má teď s Villonem velký sukces.“

Vilém se jí díval obdivně do očí: „To je od vás velkorysé… Přijměte oba dík za posluchače…“

Přitáhl si Zitu ještě blíž a přiložil svou tvář k její. Nebránila se. Tančili mlčky. V šeru baru znělo sugestivně tango „Villone, vrať se“. Taneční páry se vlnily v klouzavém rytmu. Zpěvák Roby ukončil poslední refrén:

„… nad tebe, Paříži, nic krásnějšího není!“

Zazněl nadšený potlesk tanečníků. A když Vilém se Zitou procházeli kolem uklánějícího se Robyho, zamávala mu Zita kapesníčkem: „Byl jste skvělý, Roby!“

Zpěvák, pohledný blondýn s napomádovanými vlasy, se potěšeně uklonil: „Díky vám, madam!“

Zita s Vilémem usedli ke stolu v boxu. Ihned přiskočil číšník a doléval šampaňské z láhve chlazené v kbelíku s ledem. Vilém zvedl skleničku: „Na Villona, jeho překladatelku – a vyznavačku!“

Zaznělo to diskrétně, ale i dvojsmyslně. Zita pochopila. Jemně se usmála: „Bez chápavého a sympatického partnera se ještě žádná žena v baru Villon nespustila.“

Oba se rozesmáli. Zeptal se: „Jezdíte často do Paříže?“

„Jednou… dvakrát do roka… mám tam provdanou sestru.“

„To je výhoda… Doufám, že v dobrém postavení.“

Otáčela skleničkou, svěřovala se: „Její manžel je lékárník… Žijí sice na předměstí, ale Francois Rémy, můj švagr, má štěstí. Široko daleko jediná lékárna!“

Obrátila se k němu se zvědavou otázkou: „A co vy, pane inženýre? Stále na cestách, viďte?“

Trochu se zamračil: „Jinak to nejde, milostivá… Inženýr geolog je doma v terénu… Teď zrovna hledáme naftu na jižní Moravě. Kočovný život, to vám povím…“

Odmlčel se a dodal významně: „Už mě to zmáhá… rád bych se konečně usadil.“

Usmála se: „A co vám brání? Finančně jste jistě zabezpečený –“

Podívala se na něho s nevinnou tváří. Pokývl hlavou a přiznal s jistou pýchou: „Nemohu si stěžovat… Nafta, to je budoucnost dvacátého století! Motal jsem se kolem ní na Blízkém východě, nasbíral jsem nějaké zkušenosti, a tak mě zdejší podnikatelé zahrnují přízní – a protože znám svou cenu pro ně, starám se o to, aby ji mimořádně realizovali!“

Zasmáli se oba. Spokojeně. Vilém teď sám doléval šampaňské. Do obou skleniček. Prohodil: „V inzerátu se zmiňujete o svém statku na Hané… smím vědět kde?“

Mávla rukou: „Žádné tajemství! Znáte trochu Hanou?“

Pokrčil rameny. Nejistě. Předklonila se a po vteřině dodala: „Plumlov… například.“

Nabízel jí skleničku. Zavrtěl hlavou: „Nikdy jsem tam nebyl.“

Vzala od něho sklenku a řekla ledabyle: „Nevadí.“

Pozvedla sklenku a potichu dodala: „Ovšem… doufám, že se tam podíváte…“

Připili si. Přiznal se: „Také doufám… jinak bych přece na váš inzerát neodpověděl…“

Porozuměla. Podívala se na hodinky na svém zápěstí. Trochu neklidně poposedla, sáhla po kabelce: „Mám nejvyšší čas! Za dvacet minut mi jede vlak.“

Vilém vyskočil: „Doprovodím vás!“

Rezolutně odmítla: „Ani nápad!“

Zaraženě se na ni podíval. Vysvětlila tedy s úsměvem: „Neberte si to tak!“

Předklonila se a sdělila tajemně: „Jsem pověrčivá, víte? A když něco tak pěkně začíná – nesmíme kouzlo odehnat…“

Zatvářil se zklamaně. Zita ho pohladila po tváři: „Kdy vás uvidím?“

Přidržel její ruku na své tváři: „Zítra odjíždím do Hodonína… na týden. Co tedy… příští středu v deset – zde?“

Přikývla: „To se mi hodí… Příští středu mám tady v Brně rande s dámami z Cercle Francais.“

Políbil ji do dlaně, řekl upřímně: „Bude to nejdelší týden v mém životě!“

Zatvářila se stejně nešťastně: „Nebudete sám!“

Zadívala se na hodinky: „Proboha! Musím si venku vzít taxi, nebo přespím na nádraží!“ Mávla rukou: „Sbohem, pane inženýre!“

Chtěl jít s ní. Zadržela ho však: „Ne! Dopijte sám šampaňské! Na dnešní večer a na naši budoucnost…“

A když zaváhal, sepjala dlaně: „Prosím…! Prosím!“

Zaznělo to tak upřímně a roztomile, že se jen uklonil. Zita odšuměla od boxu a rychlým krokem křížila parket. Vilém se díval za ní. Hodnotil – příznivě ovšem – její postavu a krok. Viděl, že ještě zamávala kapesníčkem zpěvákovi Robymu, který seděl na židli u orchestru a dopíjel sklenku vína. Opětoval Zitin pozdrav s úklonou. Zmizela ve dveřích z baru.

Vilém se tedy opět usadil u stolu a doléval si zbytek šampaňského z láhve. Orchestr opět začal hrát. Tentokrát charleston. Roby už nezpívá, hraje na saxofon. Páry se trousily na parket, dámy i pánové začali vysoko vyhazovat nohy. Umí to! Vilém kývnul na číšníka. Ten přispěchal a naklonil se nad ním. Ukazoval na prázdnou láhev: „Ještě jednu?“

Vilém pronesl trochu otráveně: „Už ne!“

Jako by si náhle vzpomněl: „Mohl byste mi přinést jízdní řád?“

Číšník zklamaně polkl, zašeptal: „Prosím, jak si přejete!“

Zmizel ve dveřích přípravny za orchestrem. Roby vytruboval na saxofon. Číšník se za několik okamžiků vynořil s jízdním řádem pod paží. V boxu položil jízdní řád na stůl před Viléma, vytáhl tašku a významně na ni plácl. Zeptal se vyzývavě: „Pán platí?“

Vilém zahučel: „Za okamžik…“

Zalistoval v jízdním řádu. Číšník zastrčil profesionálním gestem tašku do kapsy. Znechuceně se vzdálil. Charleston vrcholil. Tanečníci poskakovali v rychlém rytmu. Mezitím Vilém studoval jízdní řád. Náhle jej odhodil – rezolutně a téměř zlostně! Zavolal naštvaně a luskl přitom prsty: „Pane vrchní, platím! A pospěšte si!“

Vůbec nevnímal, že Robyho sólo na saxofon zaznělo náhle skoro posměšně… Beze slova, s kyselým úsměvem zaplatil nemalou útratu.

Vzápětí se vynořil na ulici z podzemního vchodu, označeného světelným nápisem BAR VILLON. Teď už oblečený v dobře padnoucím svrchníku, černém klobouku, s bílou šálou, opravdový gentleman. Nevnímal uctivý pozdrav statného vrátného v uniformě. Pátravě se rozhlížel. Minul nájemný kočár, připravený pro zemdlené hosty baru, a zamířil rovnou k taxíku zaparkovanému opodál. Zaťukal na okénko a naklonil se k řidiči. Ten se probral z polospánku: „Kam to bude, vašnosto?“

Vilém pootevřel dvířka: „Zatím nikam! Jen… nevíte náhodou, kam jela před chvílí ta černá dáma?“

Taxíkář zamžikal s porozuměním: „Máte kliku… náhodou vím…“

Vilém s nadějí v hlase: „Vy jste ji vezl?“

Taxíkář zavrtěl hlavou: „Já ne, vezl ji Kódl… stáli jsme spolu a kecali, takže jsem slyšel, kam si poručila.“

Vilém dychtivě: „Kam?“

Taxíkář samozřejmě: „K Císařovně mexické!“

Vilém vyvalil oči překvapením. Vylétlo z něho: „Cože? Do Mexika?“

Taxíkář upřímně vysvětlil: „Divíte se, co? Já taky! Do takovýho bordelu taxíkem…! To je teda šupa!“

Vilém se odklonil od okénka. Udiveně zašeptal: „To teda je!“

Zavrčel ještě: „Děkuju, otče!“

Pak zvedl límec a zamířil ostrým krokem dolů ulicí, neboť věděl, že označený hotel se nachází dosti daleko odtud. Až za mostem přes Svitavu.

Hotel U císařovny mexické, vpravdě nevěstinec zvaný Mexiko

V ošuntělé a špinavé hale kdysi snad vznešeného hotelu bylo slyšet z vedlejší taneční místnosti hudbu z orchestrionu… Na rozvrzaných pohovkách se povalovalo několik děvčat, čekajících na zákazníka, v rohu popíjela skupina koňských handlířů, obklopená dámskou společností. S dámičkami utráceli peníze sedláci z vesnic kolem Brna, peníze utržené za dobytčata, poražená na nedalekých městských jatkách. Za starobylým pultem recepce seděl ušmudlaný Alfons Kratina, recepční i vrátný. Četl Moravské noviny. Přes recepci běžela číšnice nahoru po schodech vedoucích k pokojům, pronajímaným jen na pár chvil. Otevřely se dveře do ulice a jimi nahlédl inženýr Pekárek. Černý klobouk narazil hlouběji do očí. Nerozhodně se rozhlížel. Před ním se vynořila ryšavá dívčina. Houpavým krokem se blížila k elegantnímu hostu. Oslovila ho s cigaretou mezi přemalovanými rty: „Hledáme pomazlení, fešáku?“

Pekárek se na ni opovržlivě podíval a utrousil: „Odprejskni, Zrzku!“

Neurazila se. Jen mu vyfoukla kouř do tváře. Vilém náhle zpozorněl. Odstrčil dotěrnou milostnici, pokročil prudce dopředu – a náhle zůstal stát jako zkoprnělý… V ohbí schodiště se objevila dáma, jejíž oblečení, postava i způsob chůze se do Mexika nikterak nehodil. Naopak: jako by tento způsob chůze, houpavý, dráždivý krok, Vilém znal. Zmocnila se ho panika. Uskočil za odřený sloup, natolik mohutný, aby ho skryl. Nic nedbal, že vyrušil z milostných hmatů dychtivý pár, povalující se na rozvrzané pohovce za sloupem. Vyjevený inženýr vykulil oči. Ze svého úkrytu viděl dámu – byla to blondýna – jak se přátelsky zdraví s partou karbaníků, kolem nichž právě procházela. Mířila k velkému, leč poloslepému zrcadlu, aby zkontrolovala svůj vzhled. Upravovala si před zrcadlem účes, nadhodila nepochybně drahou stříbrnou lišku, lemující její štíhlé hrdlo. Vilém jen překvapeně zíral. Animírka Zrzek se objevila u zrcadla také. Naklonila se k uchu blondýny. Cosi si řekly šeptem a vypukly v hlasitý smích. Ano! Ten způsob smíchu, ten altový podtón znal! To přece není možné! Ani ne před hodinou mu zněl tak příjemně v boxu v baru Villon. Byl si tím jist – a stačil ještě uskočit za sloup a lépe se skrýt, když blondýna třepla na rozloučenou bílými rukavičkami Zrzku po tváři a vydala se k recepci. Nemůže se mýlit! Stejnou vlnivou chůzí křižovala parket v baru Villon Zita Lorencová!

Zamířila k recepčnímu a důvěrně se k němu naklonila. Na něčem se domlouvali. On většinou jen přikyvoval. Vilém zíral. Teď viděl, že dáma políbila recepčního letmým polibkem na tvář. Pak zamířila rychlým krokem k východu. Vilém váhal jen okamžik. Má se vydat k recepčnímu na výzvědy, nebo sledovat „dvojdámu“? Rozhodl se. Vyšel z úkrytu a zamířil rychlým krokem k východu. Recepční Kratina za ním vyčítavě zavolal: „Copak? Pán odchází? Ani jste si neužil!“

Ale Vilém už zmizel za létacími dveřmi.

Všechny cesty zbožných vedou ke svaté katedrále

Měli za sebou už pěkný kus cesty. Sledovaná Zita i sledující Vilém. Kryl se – nutno konstatovat, že velmi zkušeně – neboť poloprázdné noční brněnské ulice neskýtaly mnoho příležitostí k úkrytu. „Dvojdáma“ zamířila k honosným domům na náměstíčku těsně pod katedrálou svatého Petra. Vystoupila po schodech v malém parčíku, osvětleném bledými plynovými lampami, a zamířila ke vchodu do honosného činžovního domu na náměstí pod Petrovem.

Vilém se obezřetně protáhl temným křovím parčíku a skryl se v protějším vchodu.

Viděl, že Zita stiskla prostřední zvonek na panelu u vchodu. Za okamžik se rozsvítilo světlo na chodbě, zarachotil odemykaný zámek a statný pán v lesklém županu otevřel Zitě dveře. Ta vystoupila na špičky, políbila ho, tentokrát vášnivě, zcela jinak než při rozloučení s Kratinou. Muž ji objal kolem pasu, zamknul a oba, přituleni těsně k sobě, stoupali po schodišti. Světlo na chodbě zhaslo.

Vilém ještě chvíli čekal. Pak se vydal tichými kroky ke vchodu, za nímž Zita s partnerem zmizeli. Škrtnul zápalkou. U zvonku uprostřed panelu, který Zita stiskla, si přečetl jméno – Dr. Karel Kalina. Z nedaleké katedrály zaznívalo odbíjení věžních hodin. Půlnoc. Zápalka zhasla. Vilém stál v přítmí a chvíli přemýšlel. Co teď? Pak se otočil a – již rozhodnut – rychle zmizel.

Bar Villon, rendez-vous párů výhradně z lepší společnosti podruhé

Bylo těsně před zavírací hodinou. Vřeštivý charleston vrcholil. U baru, za nímž utahaný mixér už pomalu sklízel své nádobíčko, seděl zády k parketu opět Vilém. Upíjel rozmrzele poslední doušek načervenalého koktejlu. Na parketu už poskakovalo jen několik párů. Zazněl závěrečný akord charlestonu. Dámy i pánové zatleskali, rozcházeli se. Dirigent i zpěvák Roby se uklonil u křížového mikrofonu. Utahaně oznámil: „Dámy a pánové… orchestr Robyho Dudka se s vámi pro dnešek loučí… přeji vám dobré jitro a na shledanou příště!“

Hráči Dudkova orchestru se trousili k šatně. Také Roby skládal svůj saxofon do pouzdra, když uslyšel zdvořilý hlas: „Promiňte, pane Roby, ale mám skromný dotaz… znáte paní Zitu Lorencovou?“

Roby před sebou uviděl uctivě předkloněného Viléma. Nejdříve sklouzl pohledem přes celý lokál, zjistil, že je nikdo neposlouchá, a teprve pak neurčitě odpověděl: „Proč se ptáte?“

Vilém – jako by se trochu styděl – vysvětloval: „Byl jsem s ní tady dnes večer… než odešla na vlak. Vzpomínáte si?“

Roby jaksi neochotně připustil: „Jo… Tančili jste spolu, vím… Máte nějaké přání?“

Vilém nesměle, až uctivě, své přání vyslovil: „Velice se mi líbil text tanga o Villonovi, který pro vás přeložila. Můžete mi ho poskytnout?“

Roby se zatvářil zklamaně, ledabyle odsekl: „Žádný problém…“

Pak se však naklonil k Vilémovi a potichu se zeptal: „Nic víc od ní z Paříže nechcete?“

Viléma tato otázka poněkud překvapila. Odpověděl proto neurčitě, ale i mnohoznačně: „Cosi… mi naznačila…“

Roby Vilémova slova pochopil po svém. Opět se rozhlédl po lokále a pak řekl potichu: „Dvě stovky za jednu várku… na beton čistou… berete?“

Vilém okamžitě pochopil, o čem je řeč. Přesto chvíli váhal, pak se zatvářil zklamaně a odpověděl: „Bral bych… ale nemám tolik u sebe…“

Na takový obchod nebyl Roby zvědavý. Otráveně odsekl: „V tom případě… lituji!“

Zaklapl pouzdro se saxofonem a poučil Viléma: „Příště si přijďte pro šňupeček, až budete solventní… Zatím servus! Jdu do hajan, mám toho za celou noc po krk!“

Mávl rukou na pozdrav a odcházel do šatny. Vilém za ním omluvně zablekotal: „Pro… promiňte…“

Zdvořile se uklonil, ale jakmile Roby zmizel v šatně, jeho pokorný výraz se změnil, neboť ropný inženýr právě narazil na slibný pramen…

Table of Contents

HŘÍŠNÍ LIDÉ MĚSTA BRNĚNSKÉHO

SÓLOKAPR

PANOPTIKUM MĚSTA BRNĚNSKÉHO