Hana Marie Körnerová

KOČÁR DO NEZNÁMA

Vydala Moravsk. Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Hana Marie K.rnerov., 2013

© Ob.lka Martina Čern., 2013

© Moravsk. Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5957-1

PROLOG

(jen pro ty, kteří si chtějí trochu osvěžit historii)

Ve druhé polovině 18. století byla Francie nejmocnější zemí evropského kontinentu, i když se pod vládou Ludvíka XVI. propadala stále hlouběji do dluhů. Lví podíl na zadlužení měla už vláda jeho předchůdce (a děda) Ludvíka XV. Obrovskou díru do státní pokladny udělaly především války, včetně americké války za nezávislost, kterou Francie silně podporovala. Další brzdou byl nepružný ekonomický systém, stojící na cechovních monopolech a zastaralých celních zákonech. O zbytek se postaral nákladný život dvora a vysoké šlechty vůbec. Zemí se šířila nespokojenost, která zachvátila všechny tři stavy, z nichž se tehdejší francouzská společnost skládala. První stav tvořilo duchovenstvo (1%), druhý šlechta (2%). Do třetího stavu patřili všichni ostatní. Od inteligence (lékaři, učitelé, právníci) až po obchodníky, řemeslníky, dělníky, rolníky i nevolníky. První dva stavy jakožto privilegované neodváděly státu daně, o to více byl zdaněn stav třetí. Přesto i první dva stavy kritizovaly stávající poměry, především úpadek královské moci, která téměř nechránila jejich výsady. Třetí stav se bouřil proti stále silnějšímu vykořisťování. Jeho příslušníci, kteří se považovali za pokrokové a „osvícené“, pošilhávali přes kanál La Manche na ekonomicky silnou Anglii, kde vedle krále vládl i parlament (konstituční monarchie).

Neúnosné zadlužení země vedlo nakonec k rozhodnutí vypsat daně i pro první a druhý stav. S návrhem reformy přišel geniální bankéř a pozdější ministr financí Jacques Necker. O jeho služby dlouhodobě usilovali představitelé většiny evropských států. On však byl silně citově vázán k Francii, i když tam nebyla jeho situace po zrušení ediktu nantského[1] právě ideální – byl protestant.

Aby bylo možné reformu zavést, musely k ní podle zákona dát souhlas i generální stavy – jakožto zástupce veškerého francouzského lidu. To přineslo řadu komplikací, neboť generální stavy nebyly svolány už celých 175 let (od r. 1614)! a nikdo tudíž nevěděl, jak oficiálně postupovat. Nakonec se Ludvík XVI. po dlouhém váhání a poradách rozhodl generální stavy přece jen svolat. Tehdy nemohl tušit, že tímto jediným krokem podkopal nejen základy monarchie, ale i své vlastní existence.

Volby do generálních stavů se uskutečnily v únoru. O tři měsíce později – v květnu – se generální stavy sešly s velkou slávou ve Versailles. Jedinečný barevný průvod sledovaly statisíce lidí. Samotné jednání ale nebylo jednoduché, od samého začátku se rokující nedokázali shodnout na počtu zástupců (a tudíž i hlasů) pro jednotlivé stavy. První dva prosazovaly rovnost hlasů, třetí stav požadoval hlasy podle počtu členů. Vzhledem k tomu, že byl nejpočetnější (97%), získal by tím ohromnou převahu, což první a druhý stav nehodlaly připustit. Politická situace se rychle vyostřovala.

Radikální zlom nastal už 17. června. Tehdy si třetí stav jakožto nejsilnější vynutil změnu: prohlásil se představitelem národa a svůj statut změnil na Národní shromáždění. První dva stavy chtěly protestovat, ale brzy poznaly, že tím jen ztrácejí zbytek svého vlivu. Proto se o několik dní později k třetímu stavu přidaly.

Národní shromáždění jakožto zákonodárný orgán rychle přijalo novou ústavu, která prakticky ukončila absolutistickou vládu v zemi.

Ludvík XVI. se změnami navenek souhlasil, ale tajně dal povolat část armády k Paříži a město obklíčit.

Situace se vyhrotila. Poslední kapkou se stal rozkaz obrátit děla umístěná v Bastile a namířit je na Paříž, jmenovitě na dělnické předměstí Saint Antoine.

Pevnost Bastila byla veřejností vnímána jako nejhorší vězení pro královy politické odpůrce. 14. července 1789 se tento nenáviděný symbol královské moci stal terčem prudkého útoku vzbouřenců z dělnických čtvrtí. Stačily pouhé čtyři hodiny, aby Bastila padla. Přestože kobky vězení byly téměř prázdné (pouhých 6 vězňů), stalo se dobytí Bastily historickým mezníkem. Spolu s baštami padla i monarchie.

Požár revoluce se začal šířit z Paříže na venkov. Královské úřady byly zbaveny moci, místo nich vznikaly obecní rady (komuny). Ozbrojení dobrovolníci zakládali Národní gardy, které měly za úkol prosadit novou ústavu a skoncovat s představiteli starého režimu. Jakýmikoli prostředky!

KAPITOLA I

25. červenec 1789

zámek Meuron, Burgundsko, Francie

„Hoří! Pomoc! Hoří!“

Hlas zabarvený panikou pronikavě rozčísl noční ticho. „Proboha, kde jste kdo? Hoří!“

Stefanie se budila rychle. V jedné vteřině hluboce spala, v druhé už byla úplně vzhůru.

„Hoří!“

Vyskočila z postele, na bosých nohou přeběhla k oknu a cestou ještě stačila zalomcovat ramenem mladší sestry Hermíny. „Probuď se!“

Ke křičícímu hlasu se přidávaly další a nakonec se proměnily v táhlý úzkostný nářek.

„Hoří! Pomoc, hoří!“

Stefanii stačil jediný pohled. Část hospodářských budov ležících na opačné straně nádvoří už stála v plamenech. Sláma a seno, uskladněné pod jejich střechou, vzplály jako pochodeň a svěží noční větřík plameny ještě víc rozdmýchával. Zpod krovu stájí přilehlých k seníku vyletovaly spršky jisker jako ohňostroj.

„Stáje! Hoří stáje!“

Do křiku se vmísil pronikavý kovový zvuk. Jedna z kuchyňských pomocnic vyběhla na dvůr a začala tlouct kovovou naběračkou o hrnec, aby vzbouřila i ty, které dosud neprobudil křik. Nádvoří bylo najednou plné lidí, jedni vědry hasili požár, druzí vyváděli koně.

Stefanie stála u okna jako přikovaná, děsivé divadlo jí spoutalo nohy, takže nedokázala udělat ani krok. Vzpamatovala se, až když se z okna vedle ní vyklonila mladší sestra.

„Co se to tam děje?“ zakřičela Hermína, ale Stefanie jen bezmocně vrtěla hlavou, neschopná odtrhnout zrak od ohně. Střechy hospodářských budov už stály v jednom plameni. Tak rychle se šířící požár ještě nikdy neviděla. Jako by začalo hořet na několika místech najednou.

„Já se tě neptám na oheň.“ Hermína ukázala směrem ke vstupní bráně. Protože požár zuřil na opačné straně nádvoří, Stefanie se tam dosud ani jednou nepodívala. Teď si s překvapením všimla několika postav přelézajících kamenný oblouk, klenoucí se nad tepanými křídly zámecké brány. V nastalém zmatku zřejmě vetřelce nikdo jiný nezahlédl.

„To není jen požár,“ řekla Hermína a znělo to spíš udiveně než polekaně. „To je přepadení!“

Než si stačila Stefanie rozmyslet, co by měla v dané chvíli udělat, sestra se otočila a rozběhla se do pokoje. V příští chvíli byla zpátky s dětskou trubkou, která visela celá léta zapomenutá na zdi.

Ostrý hlas trumpetky se rozlehl zámeckým nádvořím a přehlušil i křik lidí a praskot ohně. Oči všech se obrátily po zvuku. Hermína odtrhla trubku od úst a ukázala směrem k bráně. Tři útočníci už byli na dvoře a teď se pokoušeli otevřít závoru. Dva další seděli obkročmo na kamenném oblouku a házeli jim dolů zbraně. Stefanie zahlédla sekeru, vidle, kosu.

Muži hasící oheň odhodili vědra a rozběhli se k bráně. K nim se přidali i sluhové vyvádějící zvířata z maštalí. Nádvoří ozářené požárem vypadalo jako ostře osvětlená divadelní scéna. Fascinovaná Stefanie se od ní nedokázala odtrhnout. Mnohem pohotovější Hermína ji nechala stát na místě a bosa se rozběhla ke dveřím. Cestou stačila sebrat ze židle župan a v běhu si jej navléknout. O chvilku později už vybíhala z hlavního vchodu.

Před bránou se strhla prudká bitka. Čeledi se podařilo přemoci ozbrojence; jeden ležel bez hnutí na zemi, druhý zápasil s přesilou a třetímu se povedlo vyšplhat zpátky na bránu a překulit se na druhou stranu. Jejich druhové sedící nahoře zmizeli, hned jak se bitka začala zvrhávat v jejich neprospěch.

Teprve teď se pod Stefanií podlomily nohy a ona se musela ze všech sil přidržet okenního parapetu, aby neupadla. S úžasem sledovala Hermínu, která bosa doběhla až k bráně. Dva sluhové zvedli přemoženého útočníka na nohy a Hermína se neohroženě postavila před něj. I na dálku bylo vidět, jakou má zlost. Něco se zajatce ptala, ale muž se předklonil a plivl jí pod nohy. Vzápětí ho jeden ze sluhů srazil na zem.

Stefanie neschopná pohybu sledovala, jak ho další dva spoutali a nechali ležet. V příští chvíli se všichni včetně Hermíny rozběhli k ohni.

Zachránit stáje a seníky bylo nemožné. Žár ohně byl tak silný, že se nikdo nemohl k budovám ani přiblížit. Naštěstí se všechna zvířata podařilo vyvést ven. Sloužící utvořili řetěz a podávali si vědra s vodou, kterými polévali zeď zámku stojící nejblíž k požáru. Z hořící střechy stájí vyletovaly celé snopy jisker a na dláždění hořely chumáče sena, které i slabý noční větřík zanesl až k obytným budovám. Lidé je utloukali houněmi a polévali vodou. Všichni byli promočení a špinaví od sazí, ale nikdo necouvl. Stefanie si teprve teď všimla, že mezi čeledí se pohybuje nejen Hermína ale i grand-mère[2]. I ona měla na sobě jen noční košili a župan. Šedivé vlasy, jindy pečlivě upravené, jí divoce vlály kolem tváře. Kdy se objevila na dvoře, Stefanie netušila, ale teď stála v řadě služebnictva a podávala vědra s vodou.

Při pohledu na starou dámu se Stefanii vrátila odvaha. Odskočila od okna, nazula boty a po schodech seběhla na nádvoří. Grand-mère jí udělala místo v řadě a Stefanie poprvé v životě popadla do ruky vědro s vodou a podala je dál.

Nikdy později nedokázala odhadnout, jak dlouho hašení trvalo.

Pak se vítr jako zázrakem utišil. Řetěz rukou podávajících vědra se rozpadl. Ze stájí zůstaly jen doutnající trosky, ale zámek se podařilo zachránit. Jen očazená boční zeď napovídala, jak málo chybělo, aby se oheň rozšířil i na něj.

Svítalo. Nad dlážděním se převalovaly cáry kouře a celé nádvoří bylo poseto zbytky ohořelého sena. U malé brány do zahrady se vrstvila hromada věcí, které se podařilo vytáhnout z hospodářských budov, dřív než je oheň zcela pohltil. Těsně za hromadou stál velký cestovní kočár pokrytý sazemi. Stihli jej vytáhnout ještě předtím, než se propadl strop kočárové kolny. Pod vrstvou sazí a popela se zcela ztrácel erb na dveřích i zlacené ozdoby kolem oken.

Stefanie cítila, jak se jí začíná točit hlava. Musela se opřít o zeď domu, aby neupadla. Nechápala, kde berou grand-mère a Hermína sílu, aby dál organizovaly záchranné práce.

„Je vám špatně, slečno?“ zeptala se služebná, která spěchala kolem ní.

„To nic není,“ pokusila se říct Stefanie, ale to bylo také to poslední, co udělala. Vzápětí se jí podlomily nohy a ona se podél zdi sesula k zemi.

Když se probrala, ležela na pohovce ve velkém salonu v přízemí a její komorná jí omývala obličej.

„Už je vám líp, slečno?“

„Ano,“ odpověděla Stefanie mdle. „Kde jsou všichni?“

„Paní hraběnka a slečna jsou pořád ještě na nádvoří. Přijel policejní inspektor a prefekt. Ve vsi prý byly taky nepokoje. I v Rieux. Rebelové tam zapálili radnici. Prý to tam vypadá ještě hůř než tady.“

„Co to bylo za lidi?“ zeptala se Stefanie. „Odkud se tu vzali?“

„Krajem táhnou ozbrojené tlupy,“ řekla komorná. „Ale ten, co ho zajali naši lidé, ten byl místní.“

„Místní?“

„Ano, slečno. Po tom, co se stalo v Paříži, si někteří začali troufat. Bouří se a rabují. Inspektor říkal, že někde je ještě hůř. Varoval paní hraběnku, aby se připravila na to, že se přepadení může opakovat. Prosil ji, aby raději odcestovala do bezpečí. Většina panstva z okolí taky odjíždí. Co jen s námi bude?“

„Odcestovat do bezpečí?“ Stefanie se posadila a rozhlédla se salonem, který až na zápach spáleniny táhnoucí sem otevřenými dveřmi vypadal stejně jako jindy.

„Kam do bezpečí? Vždyť tohle bylo odjakživa to nejbezpečnější místo na světě. Je to přece Meuron! Je to náš domov. Nic bezpečnějšího není!“

Komorná uhnula pohledem. „Moc věcí se změnilo, slečno. Možná už to nikdy nebude jako dřív.“

Stefanie na ni pohlédla, jako by mluvila cizí řečí.

„Co tím myslíš? Jedna loupeživá tlupa nám přece nemůže změnit život.“

Komorná se ošila. „Ale slečno, oni si neříkají loupežníci, prohlašují, že patří k Národní gardě a prosazují tady spravedlnost.“

„Spravedlnost?“ řekla Stefanie s odporem. „Zapalování majetku a noční přepady bezbranných žen jsou snad nějaká spravedlnost?“

Komorná pokrčila rameny. „Mezi lidmi je spousta takových, co léta trpěli. Však víte, jak krutá byla letošní zima, co lidí pomřelo hladem a mrazem. Teď, když třetí stav dostal stejná práva jako ostatní, chtějí ti nejchudší a nejpostiženější rovný díl i pro sebe.“

„A ten chtějí od nás?“ zeptala se Stefanie pohrdavě. „Ukřivdili jsme snad někdy někomu? Grand-mère je spravedlivá dáma. Nikdy nikomu neublížila. Jak se může nějaká lůza dožadovat spravedlnosti právě od ní? To, co se tu dnes stalo, je obyčejný loupežný přepad. Všichni dobře vědí, že na zámku žijeme jen my tři. Nejspíš jsme jim připadaly jako snadná kořist. Když tolik touží po spravedlnosti, proč si nevyřídí účty s markýzem de Bornes-Lay? To je přece největší pán v kraji, který dřel lidi z kůže a bez milosti nechal věšet řemeslníky i rolníky při sebemenším náznaku neposlušnosti. Jenže na něho si netroufají, z něj mají strach! Raději zkusili přepadnout bezmocnou vdovu a její vnučky. To není spravedlnost, to je obyčejný zločin! A já, ačkoli jsem nikdy nebyla pomstychtivá, teď doufám, že je všechny pověsí!“

Upřímné rozhořčení vrátilo Stefanii sílu. Bez pomoci vstala a zamířila do svého pokoje.

„Pojď se mnou, převlékneš mě!“ poručila komorné. „Nechci tu pobíhat v noční košili!“

Když grand-mère a Hermína o půl hodiny později vstoupily (dosud v županech a zamazané od sazí) do salonu, našly ji upravenou a učesanou jako obvykle.

Grand-mère se při pohledu na vnučku nepatrně pousmála. Na Stefanii bylo spolehnutí. Za všech okolností vypadala (na rozdíl od nich dvou) dokonale. Zatímco služebné připravovaly lázeň, grand-mère si pevnou rukou nalila pohár červeného vína a žíznivě jej vypila až do dna.

„Musíme si promluvit,“ řekla. „To, co se dnes stalo, není náhoda. A může se to opakovat. Inspektor i prefekt mi nezávisle na sobě doporučili odjezd.“

„Copak nás nikdo neochrání?“ vybuchla Stefanie rozhořčeně. „Copak policie a královští úředníci nemají žádné pravomoci? Nechají nás napospas lůze?“

„Budou mít plné ruce práce, aby ochránili sami sebe,“ řekla grand-mère odevzdaně. „Nejste slepé ani hluché, chystalo se to už delší dobu.“

„Od pádu Bastily,“ doplnila ji Hermína.

„Ne, už od února,“ opravila ji stará dáma. „Od voleb do generálních stavů. Ty spustily lavinu, která se už nedá zarazit. Kdysi se mi zdálo, že určité změny jsou nutné, ale nikdo z nás nečekal, že budou tak razantní a ohrozí samu podstatu společnosti. Náš starý svět se rozpadl a já si nejsem jistá, jestli ten nový dokážu pochopit a přijmout.“

Najednou vypadala velmi unaveně a Stefanie s Hermínou na sebe znepokojeně pohlédly. Grand-mère se dosud neochvějně držela odvěkých jistot a na všechny novinky, které se posledního půl roku šířily z Paříže, reagovala velmi umírněně. Život na Meuronu odjakživa plynul jednotvárně a bez velkých vzruchů. Paříž byla vzdálená šest dnů jízdy kočárem a všechno, co se tam událo, přicházelo sem na odlehlý venkov se zpožděním. Stejně jako noviny. Ty navíc o všech převratných změnách psaly jen velmi opatrně a podle toho, čí ruka je platila.

KAPITOLA II

Stefanii a Hermíně se dostalo velmi dobré výchovy. Grand

-mère odjakživa dbala na to, aby měly ty nejlepší učitele. Kromě společenského chování, hudby, tance a jazyků studovaly i literaturu, umění a filosofii. Vyrůstaly v převratné době osvícenství, směly číst Voltaira, Rousseaua a Diderota, což u dívek v jejich postavení nebylo příliš obvyklé. Měly tudíž slušné znalosti historické, filosofické i politické. Jejich poslední učitel monsieur Hubert byl kdysi vychovatelem synů hraběte z Rosny. Když se ve stáří uchýlil do jejich kraje, grand-mère velmi stála o to, aby právě on učil její vnučky. Musela starého pána hodně přemlouvat, tak jako mnozí z jeho generace soudil, že vyšší vzdělání pro pouhé dívky je plýtvání časem a energií. Teprve když poznal, že znalosti obou slečen jsou nadprůměrné, uvolil se je vyučovat. Jeho velkou láskou byl řecký a římský starověk, občas se tak ponořil do výkladu, že zapomněl, koho má před sebou, a jednal s mladými dámami jako s chlapci. Hermíně to přišlo komické, zato Stefanii to silně pobuřovalo.

Monsieur Hubert schvaloval nutnost společenských reforem, ale z hloubi duše nesnášel násilí. Týden po pádu Bastily oznámil paní hraběnce a slečnám, že na nějakou dobu opouští Francii, aby se uchýlil k nejmladšímu synovi do Ženevy. Loučily se s ním nerady, za poslední rok a půl se stal členem domácnosti na Meuronu.

„Sejdeme se v klidnějších časech,“ řekl jim na rozloučenou. Tehdy se všichni domnívali, že to nemůže trvat nijak dlouho.

„Grand-mère, tvrdila jste nám, že se to všechno zase urovná,“ řekla teď Stefanie a znělo to skoro vyčítavě. „Že zákony budou platit pro všechny stejně. Že nikdo nebude ubližovat těm, co se ničím neprovinili. Že král nedopustí, aby se jeho věrným poddaným dělo příkoří!“

„Odpusť.“

Hlas staré dámy zněl najednou stejně unaveně, jak unaveně vyhlížela její tvář. „Nelhala jsem ti. Sama jsem tomu dlouho věřila.“

„A teď už nevěříte?“ vmísila se do hovoru Hermína.

Grand-mère neodpověděla.

Sestry si vyměnily rychlý pohled. V obou se zračila úzkost.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Stefanie úplně stejným tónem jako před půlhodinou její komorná. „Co jen s námi bude?“

Grand-mère dopila víno a unaveně se zvedla.

„Teď se my dvě s Hermínou umyjeme a převlečeme a pak se všechny nasnídáme. Důležitá rozhodnutí se s prázdným žaludkem nedělají!“

Právě se chystaly zasednout k pozdní snídani, když dorazila první návštěva. Madam Parilaudová, manželka zámeckého správce v Rieux s oběma dcerami a synem. Všichni vyděšeni na nejvyšší míru.

Parilaudovi patřili k nejbližším přátelům, bez jejich přítomnosti se na Meuronu neobešel žádný večírek ani rodinná oslava. Obě dcery na domácích koncertech doprovázely Hermínu a Stefanii na klavír.

„Ve městě je boží dopuštění,“ řekla madam Parilaudová. „Na prefektuře vyvěsili trikoloru. Říká se, že většinu úředníků zatkli. Mého manžela, jak zajisté víte, povolal král do Paříže, ale než odjel, poručil, ať se připravíme na odjezd. Přišli jsme se jen rozloučit.“

„Vy taky?“ zeptala se Stefanie trpce. „Všichni utíkají!“

„Měli byste udělat totéž,“ řekla madam Parilaudová a kapesníčkem si nervózně utírala voskově bledou a zpocenou tvář. „Nálada ve městě je hrozná. Říká se, že všichni, kdo byli nějak spojeni s královským režimem, budou teď za to pykat. Lidi, co se nám dřív klaněli, teď pokřikují urážky. Na můj kočár dokonce házeli kameny. Vzala jsem pro jistotu s sebou čtyři lokaje, ale obávám se, že proti davu by stejně nic nezmohli. Už jsem nechala zabalit nejnutnější věci. Chceme odjet dnes v noci. Na manžela počkáme v Dijonu, tam je snad situace o něco klidnější.“

Grand-mère znepokojeně pohlédla na vnučky. Hermína pochopila, že si chce promluvit s madam Parilaudovou o samotě.

„Jestli nás chcete poslat pryč, tak dnes nikam nepůjdeme,“ řekla vzdorovitě. „Nejsme už děti, chceme slyšet, co nám hrozí. Není třeba nám nic nalhávat.“

„Je vám teprve sedmnáct a osmnáct,“ řekla grand-mère s povzdechem.

Pryč je ale neposlala. Celou hodinu rozebíraly s madam Parilaudovou situaci. Než se stačily k něčemu dobrat, přijela další návštěva a po ní ještě dvě. Ti, kdo patřili k jejich blízkým přátelům a doslechli se, co se tu dnes v noci stalo, jim přišli projevit účast. Všichni také přinášeli nové zprávy o divokých událostech v kraji. To, co viděli na vlastní oči, se mísilo s dohady a fámami. Lidé byli vyděšení na nejvyšší míru, nikdo netušil, co bude dál. Někteří soudili, že nejrozumnější bude v bezpečí domů či zámků vyčkat, až se situace uklidní. Žádný z návštěvníků Meuronu nepatřil k nejvyšší šlechtě, která byla terčem nejzuřivější nenávisti, proto nejčastěji opakovanou větou bylo: „Nikomu jsme neublížili, kdo by se nám mohl chtít mstít?“

Grand-mère, která vypadala stále unaveněji a přepadleji, do hovoru téměř nezasahovala. Promluvila, až když se jí madam Parilaudová otevřeně zeptala na názor.

„Máte pravdu, nikomu jsme neublížili. Před zákonem jsme nevinní. Ale zfanatizovaný dav žádné zákony nectí. Jakmile začne volat po krvi, nikdo se nebude ptát, kdo z panstva je vinen nebo nevinen. Nejsme jako oni, patříme do jiného tábora. I kdybychom na to zapomněli, oni nezapomenou.“

V salonu se rozhostilo ticho, madam Parilaudová se pokřižovala. Po všech plamenných a hysterických výlevech, které tu celou dobu zaznívaly, měla věcná slova grand-mère stejný účinek jako ledová sprcha.

„To přece nemůže být pravda,“ hlesla jedna z dam. „Vždyť jsme pro ty lidi udělali všechno, co bylo v našich silách. Dáváme almužny, sbíráme šatstvo pro chudé, zřizujeme sbírky pro sirotčince…“

Grand-mère jen zavrtěla hlavou. „Stačí, že my jezdíme v kočáru a oni chodí pěšky. Vaše milodary pro chudé neznamenají v kotli revoluce vůbec nic.“

„Ale vždyť vy sama jste nám citovala z Rousseaua a Voltaira,“ řekl dospívající synek paní Parilaudové. „Mluvili jsme o nutnosti změn starého světa, o šíření osvícenských myšlenek.“

„Ano,“ řekla grand-mère. „Mluvili jsme o změnách sociálních a kultivování člověka jako takového, o možnosti vzdělání pro všechny nadané a schopné. Ne o vypalování domů a pobíjení lidí jen proto, že patří k určité vrstvě. To nemá s osvícenstvím nic společného.“

„Ale oni říkají,“ začal opět synek paní Parilaudové, ale matka do něj pod stolem strčila tak prudce, že zmlkl.

„Pak ale nechápu, proč zůstáváte,“ řekla jiná dáma a všechny oči se tázavě upřely na grand-mère. Všechny včetně Hermíniných a Stefaniiných.

Nepokusila se jim vyhnout, ale její pohled zesmutněl a objevilo se v něm cosi jako poraženectví.

„Nezůstáváme,“ řekla hluše. „Do tří dnů odjedeme k příbuzným do Neapole.“

Table of Contents

PROLOG

KAPITOLA I

KAPITOLA II