Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jack Nasher

Jak prokouknout lež a odhalit pravdu

(ukážka)

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Přeloženo z německého originálu knihy Jacka Nashera

Durchschaut. Das Geheimnis, kleine und grosse Lügen

zu entlarven, vydaného nakladatelstvím Wilhelm Heyne,

vydavatelská skupina Random House GmbH, Mnichov 2010.

Original title: Durchschaut. Das Geheimnis, kleine

und grosse Lügen zu entlarven by Jack Nasher

© 2010 by Wilhelm Heyne Verlag,

a division of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany.

All rights reserved.

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 4356. publikaci

Překlad Bc. Natalie Vrajová

Odpovědná redaktorka Mgr. Irena Koušková

Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková

Počet stran 200

První vydání, Praha 2011

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech edition © Grada Publishing, a.s., 2011

Cover Photo © fotobanka allphoto

ISBN 978-80-247-3712-6

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Löffelmann.

ISBN 978-80-247-7135-9 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-7138-0 (ve formátu EPUB)

Věnováno Hanspeterovi Luleymu a Janu ,Honzovi‘ Kičovi.

Nejupřímnějšímu kamarádovi a nejlaskavějšímu člověku, jaké znám.

„Čím více slabosti, tím více lži.

Síla chodí zpříma.“

Jean Paul

O autorovi

Dr. Lord Jack Nasher-Awakemian, M.A., M.Sc. (Oxford), ročník 1979, je právník a psycholog se specializací na ekonomickou oblast. Přednáší na Oxfordské univerzitě a je členem organizace Society of Personality and Social Psychology. Působí jako konzultant pro řadu mezinárodních společností, pořádá přednášky a semináře po celém světě. Jack Nasher žije v Mnichově.

Poděkování

Rád bych poděkoval Paulu Ekmanovi, emeritnímu profesorovi University of San Francisco, a profesorovi Aldertu Vrijovi z University of Portsmouth za jejich soustavnou výzkumnou činnost v oblasti psychologie lži.

Dále bych chtěl poděkovat nakladatelství Heyne Verlag – mé lektorce Jessice Heinové za dokonale odvedenou práci a panu redaktorovi Ulrichu Thielemu za jeho skvělý počin.

Nejvíc jsem však zavázán svým nejbližším – mé rodině. V prvé řadě mé matce, jíž vděčím úplně za vše, otci, jenž je na mě hrdý od chvíle, kdy jsem přišel na svět. Mé Mimi, která pro mě vytvořila oázu klidu, v níž se mi konečně podařilo přenést své myšlenky na papír. A také drahé Rebecce, bez níž by tato kniha nikdy nevznikla.

„Ten, kdo má oči, aby viděl, a uši, aby slyšel, se může přesvědčit, že žádný smrtelník nedokáže nic utajit. Jestliže jeho rty mlčí, hovoří konečky svých prstů; jeho skryté myšlenky z něj prosakují ven každým pórem. A proto uvést do vědomí i nejskrytější psychické děje je snadno řešitelný úkol.“

Sigmund Freud

Jak vznikla tato kniha

„Z hotelu Villa Kennedy přímo do basy“ zněl titulek článku uveřejněného 18. srpna 2008 v německém deníku Frankfurter Rundschau. Po několika týdnech strávených ve vyšetřovací vazbě stanuli Australané Wayne A. a Antonio I. s pouty na rukou před obvodním soudem ve Frankfurtu nad Mohanem. O prvním z nich, snědém a hubeném, se noviny trefně vyjádřily jako o „vyžilém dandym“. Antonio I., jenž se po celou dobu soudního jednání bez ohledu na počasí halil do ohromné péřové bundy, hrál evidentně druhé housle.

Co se stalo? Tahle dvojka se na několik měsíců ubytovala v prezidentském apartmá luxusního frankfurtského hotelu. V momentě, kdy už kvapně balili kufry, je překvapila policie – měli v plánu odletět do Sydney o den dřív, než jim oficiálně končil pobyt. V tom shonu však jaksi zapomněli uhradit svůj hotelový účet, jenž činil rovných 150 000 eur. Že by nedorozumění? Ukázalo se, že oba „obchodníci“, jejichž firmy sídlí od Dubaje až po New York, jsou zcela bez prostředků.

Závratná výše jejich útraty nicméně nebyla způsobena jen cenou pokoje. Ani v jiných směrech se nijak nežinýrovali. Když pomineme opulentní pokojový servis, několik tisíc eur je stály také služby hotelového kadeřníka, jehož si vyžádal Antonio. Tento fakt byl pozoruhodný zejména proto, že Antonio měl hlavu holou jako koleno.

Naivita hotelového personálu byla všemožně zesměšňována a jedno bylo jasné – oba muži tomuto ubytovacímu zařízení dlužili velké množství peněz. Spáchali však zločin? Aby se podle německého práva dopustili trestného činu podvodu, muselo by se prokázat, že celou akci provedli se záměrem nezaplatit. Ale bylo to opravdu tak, anebo pánové z ničeho nic zkrachovali a zaplatit jednoduše nemohli? To by se mohlo jevit jen jako drobná právní nuance – ovšem z hlediska toho, zda Australané podváděli, či nikoli, to má rozhodující význam.

Soudního přelíčení jsem se zúčastnil jako pozorovatel. V jeho průběhu mi přišlo zcela nejasné, jestli muži o veškeré prostředky nečekaně přišli, anebo zda skutečně měli v úmyslu podvádět. Hovořil jsem o tom s předsedajícím soudcem – byl to zkušený muž, který na mě svou přirozenou autoritou a přesně formulovanými otázkami udělal dobrý dojem. Když jsem mu sdělil, že odsouzení obžalovaných považuji za sporné, rozpovídal se: podvodníky pozná již ve chvíli, kdy vstoupí do soudní síně. Jako turista se byl jednou v Austrálii podívat u soudu, a ačkoli neuměl dokonale anglicky, okamžitě si byl jist, že obžalovaný je vinen. Úplně stejná situace nastala u těchto obžalovaných (kteří samozřejmě měli k dispozici tlumočníka) – stačilo, aby předstoupili, a věděl, že lžou.

Jeho jistota ve mně vyvolala spoustu otázek. Skutečně je možné lháře takto jednoznačně odhalit? Existuje pro podvodníky něco jako typická chůze či hlas? Bylo by krásné, kdyby to bylo tak jednoduché!

Zrod knihy

Chtěl jsem to za každou cenu zjistit – ponořil jsem se proto do oblasti výzkumu lži, jíž jsem se doposud zabýval jen okrajově. Během studií v Trieru a Oxfordu jsem vytvořil systém psychologických technik, jejichž prostřednictvím lze prokázat odbornou způsobilost; nazval jsem jej Competence Display. Tato problematika je důležitá zejména pro poskytovatele služeb, například advokáty, poradce a bankéře – tedy pro lidi, kteří nenabízejí nic jiného než své znalosti, jež pak musí nějakým způsobem prokázat. Právě v době vyvrcholení bankovní krize, kdy jsem působil v krizovém centru v New Yorku, jsem se stále častěji setkával s dotazem, jak lze nekompetentnost odhalit. Když jsem se touto otázkou začal zabývat podrobněji, vyšlo najevo, že odhalení neschopnosti není ničím jiným než odhalením lži – lži o předstírané odborné způsobilosti.

Tím jsem se znovu dostal k fenoménu lži, k tématu, které mě stejně již delší dobu přitahovalo. Jestliže jsem chtěl odkrývat nekompetentnost, musel jsem se nejprve naučit rozpoznávat lež.

Hned na úvod jedna dobrá zpráva – člověk předčí i ten nejmodernější detektor lži. Potřebuje k tomu ale správnou techniku. Pokud ji má, stačí, aby při rozhovoru sledoval výraz tváře svého partnera a pravděpodobnost odhalení případné lži se zvýší z rovných 50 % na 67–80 %. Pokud navíc zohlední hlasový projev dotyčného, přesnost jeho odhadu stoupne přibližně na 86 %. Jestliže si bude všímat také výrazu tváře, hlasu a řeči těla a řídit se při tom principy uvedenými dále v této knize, dosáhne míra jeho úspěšnosti více než 90 %!1

Zdroje

Odkud jsem čerpal znalosti, na jejichž základě tato kniha vznikla? Především ze dvou zdrojů – jednak z výzkumů moderní psychologie a jednak z praxe zaměřené v tomto případě na odborné metody výslechu uplatňované například policejními složkami či zpravodajskou službou CIA. Mnohé z těchto technik byly ověřovány i vědecky, přičemž u některých se jednoznačně prokázala jejich účinnost, zatímco u jiných vyšlo najevo, že jde o pouhé mýty. Tato kniha je jakousi esencí dostupných poznatků – stejně jako metodické manuály pro vedení výslechů vychází z praxe, ovšem veškeré neefektivní postupy a pověry z ní byly vynechány.

Poté, co jsem vybral a utřídil nejúčinnější postupy, jsem pochopil, že úspěšnost funkčních technik není náhodná – jsou totiž vzájemně systematicky propojené a mají přímou návaznost na psychologické mechanismy. Tímto způsobem vykrystalizovalo pět principů, s jejichž pomocí lze odhalit lež: změna chování, tři emoce, nesoulad, projevy stresu a kontrolované chování. Každému z nich je věnována samostatná kapitola, v níž jsem se pokusil danou problematiku nastínit a názorně vysvětlit.

Dozvíte se, na jakém principu funguje detektor lži a jak vypadají nejmodernější policejní metody používané při výslechu, jako například reality monitoring. Seznámíte se s těmi nejúčinnějšími postupy při odkrývání lži v celé historii. Pro lepší představu je použito množství příkladů, často z milostného nebo běžného pracovního života tak, jak je každý z nás velmi dobře zná.

Tato kniha je jakýsi návod, jak podle praktických i odborných pravidel přijít na kloub lži lépe a efektivněji než doposud.

Co se našich dvou australských „obchodníků“ týče, byli odsouzeni k trestu odnětí svobody na jeden rok a pět měsíců. Jak ale brzy sami uvidíte, stalo se tak na mimořádně sporném základě…

Na slovíčko

Rozhodl jsem se, že nebudu za každou cenu bazírovat na genderově korektním vyjadřování. Neobracím se tedy ke čtenáři/čtenářce, neboť takové řešení může poutavou četbu změnit v utrpení. Abych zvolil jedno pohlaví pro celou knihu, házel jsem si mincí (panna – ženské, orel – mužské) tak dlouho, dokud nepadl orel – píšete-li totiž ve svém rodě, výsledek zpravidla působí věrohodněji.

V knize se místy objevují anglické výrazy, což je dáno především tím, že obor psychologie se po druhé světové válce stal doménou angloamerické jazykové oblasti.

Důsledně uvádím zdroje všech použitých informací – jednak abych vyjádřil své uznání vědcům, z jejichž práce vycházím, jednak abych ukázal, že mé poznatky jsou podloženy mnohaletými výzkumy. Prameny, k nimž odkazuji, jsou mými svědky – kdykoli je možné je znovu ověřit. Můžete si tedy být jisti, že držíte v rukách ty nejspolehlivější informace k tématu lži, jaké v současné době existují.

Úvod

„…každý věk tu moudrost míval, (…),

blud místo pravdy rozšiřován býval.“

Johann Wolfgang von Goethe

Psycholog Paul Ekman kdysi na University of San Francisco provedl zajímavý pokus – odborníkům, například soudcům, kriminalistům a psychiatrům, pustil videozáznam s výpověďmi několika lidí, z nichž někteří mluvili pravdu a jiní lhali. Úkolem těchto údajných expertů bylo poznat, které z výpovědí jsou pravdivé a které nikoli. Výsledek byl katastrofální – pokud se vůbec někdo strefil, pak jen čirou náhodou.

Psychologové Bella dePaulová a Roger Pfeifer ve svém pokusu pracovali se třemi skupinami osob – se studenty neškolenými v rozpoznávání lži, s mladými policisty a se zkušenými vyšetřovateli. Každá z těchto skupin měla rozeznat pravdu a lež. Konečný výsledek byl opět otřesný, neboť všechny skupiny dopadly v podstatě stejně – úspěšnost odhadu testovaných byla jen o něco málo vyšší, než kdyby si hodili mincí (53,6 %).

Nelze to bohužel říct jinak – naše schopnost prohlédnout lež je mizerná. Dokonce ani partneři, kteří spolu žijí řadu let, nedokážou uhodnout, zda ten druhý mluví pravdu. Stále častěji v této souvislosti zaznívá názor, že právě to je důvod, proč spolu tyto páry vydržely tak dlouho.

Nejen že jsme v tomto směru úplní žabaři, my jsme ještě navíc přesvědčeni o pravém opaku a myslíme si: „Na mě si jen tak někdo nepřijde!“ Vinou nemístné sebejistoty pak chybujeme ještě víc.

Domnělí odborníci se tedy ve snaze odhalit nepravdu dennodenně upínají ke zcela zavádějícím příznakům. Sociální psychologové Robert Kraut a Donald Poe vypozorovali, že profesionální celní vyšetřovatelé se primárně zaměřují na faktory, které nemají se lhaním nic společného – nedostatečný oční kontakt a vyhýbavé odpovědi, neupravené šaty a přehnaná gestikulace. Jak zjistili psychologové Aldert Vrij a Lucy Akehurstová z britské University of Portsmouth, již pouhý fakt, že zadržený má na sobě černé oblečení, vzbuzuje u příslušníků policie podezření. Naopak lidé atraktivní nebo s roztomilými dětskými rysy, tzv. baby face, (vysoké čelo, oči daleko od sebe), bývají obecně považováni za upřímnější a důvěryhodnější.1

Tyto znaky však nemají buď vůbec žádný význam, anebo svědčí o pravém opaku – rukama například pohybujeme při lhaní spíše méně, ale k tomu se dostaneme později. Domnělí znalci tedy podléhají naprosto mylným představám a dopouštějí se tak ještě větších omylů a chyb. Ostatně, všude na světě je to stejné – i v těch nejrozdílnějších kulturách, od Jordánska až po USA, se při usvědčování lhářů hledají stejně zavádějící indicie.2

Proč se nám nedaří lež prokouknout

Jak je možné, že jsme tak neschopní? Rozhodně to není tím, že by nám nepoctivost byla lhostejná. V průzkumu zveřejněném v americkém zpravodajském magazínu US News and World Report považuje 94 % dotázaných upřímnost u přátel za „mimořádně důležitý“ povahový rys. Je poměrně překvapivé, že 6 % respondentů zastává jiný názor. V různých anketách bývá čestnost pravidelně uváděna jako jedna z pěti nejdůležitějších vlastností, jež lidé od svých přátel, partnerů či nadřízených očekávají.3

Jestliže je pro nás čestné chování natolik zásadní, jak je možné, že se necháme tak snadno obalamutit? Velmi zásadní roli zde hraje evoluce lidského druhu – postupným vývojem se z nás stali zdatní lháři. Byl-li někdo v dřívějších dobách přichycen při lži, jeho dobrá pověst vzala v tehdejších malých společenstvích rychle za své a byl z jejich středu vyloučen. Osamocený jedinec byl bez svého kmene zcela bezmocný – sám se o sebe nedokázal postarat a v případě napadení se ubránil jen stěží. Čekala ho jistá smrt. Dodnes, stojíme-li mimo kolektiv – ať už je to na školním dvoře nebo v jídelně, cítíme se doslova příšerně, což je pozůstatek právě z období kmenových společností. Ale zpět k našim předkům – jaké důsledky vyvodili z těchto chmurných vyhlídek? Ke lži se sice uchylovali méně často, ale když už lhali, museli být v zájmu zachování života co nejpřesvědčivější.4 Lhář byl a stále je štvanou zvěří – je jako zajíc prchající před liškou. Pro lišku je ušák pouze lákavou svačinkou, bez níž by se mohla klidně obejít, jemu však jde o život.

Umět lhát tedy bylo většinou důležitější, než umět lež odhalit. Byla to přímo otázka života a smrti. Tak se z nás v průběhu generací stali dovední podvodníci. Antropolog Robert J. Trivers z americké Rutgers University je dokonce přesvědčen, že lidský mozek vděčí za svůj vývoj právě lži.

A dnes? Svým předchůdcům můžeme děkovat, neboť současnost nám přináší nekonečné množství příležitostí, jak zděděné schopnosti uplatnit. Máme více soukromí než kdy dřív a pokud nás přece jen někdo přichytí při lži, není problém začlenit se do jiného společenství – stačí změnit zaměstnání, bydliště či skupinu na Facebooku. Dnešní globalizovaný svět je pro mistry lháře ideálním místem k životu. Notoričtí nepoctivci mohou navíc mluvit o štěstí, protože tresty za lhaní – tedy za podvod a korupci – jsou v dnešní době v porovnání s postihy za násilné trestné činy poměrně mírné. Ještě ve středověku byla situace zcela jiná – loupežné přepadení bylo vnímáno jako čin „neskrývaný“ a „čestný“, naproti tomu „tajné“ obohacování, jako například krádež či podvod, bylo veřejně odsuzováno jako „zbabělé“ a „hanebné“. Netrestalo se useknutím hlavy, nýbrž šibenicí a pranýřem, takže kromě smrti zakusili odsouzení také ostudu a bolest.

Nelze se to naučit

Možná si teď říkáte: To je všechno moc hezké, ale pár podfuků se mi už podařilo prokouknout. Zkuste se zamyslet – jak jste většinou přišli na to, že vás někdo chce obelhat? Bylo to díky informacím, které jste získali od někoho jiného, nebo snad díky důkazům, jež se vám dostaly do rukou později? Z jedné studie vyplývá, že většinu klamů odhalíme právě tímto způsobem.5 Pouhá 2 % oslovených studentů potvrdila, že lež poznali okamžitě, tedy ve chvíli, kdy jim někdo neříkal pravdu.

To ale byli studenti, mladí lidé bez dostatečných zkušeností! Když je člověk starší a moudřejší, tak přece podvod a lež bezpečně vycítí, ne? Bohužel ne. Tohle není věc, kterou bychom se mohli naučit. Již naši rodiče nám berou arzenál, jejž k odhalování nepravdy potřebujeme – obelhávají nás totiž pořád, ať už je to v souvislosti se smrtí některého z příbuzných anebo s otázkou, zda Ježíšek je či není. Kanadský psycholog Ken J. Rotenberg přišel na to, že malé děti považují úsměv za projev upřímnosti. Ani v pozdějším věku se na tom v zásadě nic nemění – klopýtáme životem a spoléháme jen na svou naivní intuici.

Ačkoli víme, že se lže hodně a často, děláme proti tomu minimum. Proč? Z jednoho prostého důvodu – nechceme si to připustit. Někde hluboko uvnitř stále věříme, že žijeme ve spravedlivém světě, kde vždy zvítězí dobro nad zlem. Myslíme si, že každý nakonec dostane, co si zaslouží, a proto všechny ošklivé lži nakonec vždycky vyjdou najevo. Tento „mýtus spravedlivého světa“ je podle sociálního psychologa Melvina J. Lernera bohužel jen zbožným přáním, jež nám pomáhá vyrovnat se s nespravedlivým světem.

Často je i v našem vlastním zájmu nebýt přehnaně nedůvěřiví – jen bychom si tím komplikovali život. A nejen sobě, ale také ostatním lidem, jejichž přátelství bychom se svou podezíravostí jen stěží získali. Nedůvěra je totiž zaručený zabiják vztahů. Obviníme-li někoho neprávem, nejen že můžeme ztratit přítele, ale někomu dokonce můžeme zničit kariéru a nevinného člověka poslat do vězení.

Proto jsme si zvykli považovat ostatní, alespoň zpočátku, za poctivé. Pozitivní na tom je, že – čistě statisticky – máme s takovým přístupem relativně často pravdu!* Většina lidí, s nimiž se běžně stýkáme, říká častěji pravdu než lež (tedy pokud zrovna nepracujete u policie nebo u trestního soudu). Daniel Gilbert, psycholog na Harvardské univerzitě, se domnívá, že pokud někomu nevěříme, znamená to pro nás nadbytečnou zátěž. Nekomplikujme si tedy zbytečně život a pokusme se v ostatních vidět primárně to dobré. Právě to však může vést k chybným rozhodnutím s nedozírnými následky.

Tuto základní důvěru v druhé (truth bias) nicméně nemají všichni – policisté nebo vězni bývají zpravidla (až příliš) podezíraví a svému partnerovi nevěří. Obecná nedůvěra panuje vůči prodavačům – lidé k nim zpravidla přistupují se značnými pochybnostmi.6

* Když například mezi ženou a jejím manželem proběhne deset rozhovorů a ona mu všechno věří, zatímco on ve dvou případech lže, vypadá to následovně: pravdu poznala s 80% přesností (8 z 10), lež s nulovou přesností (0 ze 2). Z toho vyplývá 50% úspěšnost – což se víceméně rovná čiré náhodě.

Zásadní rozdíl: Lži mužů a žen

Muži i ženy lžou stejně často. Jejich lži však v žádném případě stejné nejsou – u mužů se týkají spíše jejich vlastní osoby, u žen ostatních lidí. Ženy totiž nemluví pravdu hlavně proto, aby potěšily druhé – nešetří komplimenty a „radují“ se z dárků, které se jim nelíbí. Právě z tohoto důvodu (díky lži!) jsou ženy oblíbenějšími partnery při rozhovoru – a to jak u mužů, tak u žen.7

To však není všechno – muži lžou spíše v souvislosti se svými profesními a finančními možnostmi, často s cílem vlákat ženu do postele. Nepravdy žen se naproti tomu vážou zejména k jejich zkušenostem v sexuální oblasti a jejich tělu (například když záměrně zatahují břicho).8

Ve studii provedené psycholožkami Susan Cochranovou a Vickie Maysovou 60 % žen uvedlo, že jim muž lhal a na základě toho pak došlo k sexu, zatímco 34 % mužů přiznalo, že z tohoto důvodu již někdy nemluvili pravdu. (Tito muži museli evidentně oklamat více než jednu ženu…) Muži lžou výjimečně (4 %), ženy podstatně častěji (42 %) o počtu svých dosavadních sexuálních partnerů. Evoluční psychologové David Buss a Michael Barnes zjistili, že lži mužů a žen v této oblasti odrážejí jejich očekávání od opačného pohlaví – muži touží po atraktivní a po sexuální stránce málo zkušené partnerce, ženy zase po partnerovi, který je úspěšný.

Zlaté pravidlo amerického spisovatele a novináře Henry Louise Menckena se v tomto světle zdá být nadmíru užitečné: „Vezmi průměr toho, co si žena myslí o svém muži krátce před svatbou, a toho, co si myslí rok po ní, a dozvíš se pravdu.“ Navzdory všem rozdílům mezi mužem a ženou jsou postupy, s jejichž pomocí lze lháře či lhářku odhalit, naštěstí shodné.

Lhaní a vývoj osobnosti

Kdy se vlastně učíme lhát? Anebo se s touto schopností již rodíme? Skutečně, je to tak – indicko-britská psycholožka Vasudevi Reddyová se domnívá, že spolu s tím, jak se kojenci učí komunikovat, získávají také schopnost klamat své okolí. Ať je to jakkoli, již dvouleté děti jsou zdatní švindlíři. Při jednom pokusu záměrně ukazovaly jiným směrem, jen aby ostatní mrňousové nenašli věc, kterou samy chtěly získat. První vyřčené, většinou jen jednoslovné lži mají posloužit především k tomu, aby se vyhnuly trestu.9 Výzkumnice Bella DePaulová a Audrey Jordanová jsou přesvědčeny, že děti začínají vnímat druhé až od tří a půl let věku – teprve potom dokážou vědomě lhát, aby tím pro sebe získaly nějaký prospěch.

Lhaní tedy v žádném případě není jen nevítaným průvodním jevem vývoje dítěte. Naopak, v rámci jeho osobnostního vývoje hraje zcela zásadní roli. Lež mu totiž umožňuje mít svá první tajemství, dokonce i před rodiči – díky tomu postupně zjišťuje, že máma s tátou přeci jen nejsou vševědoucí. Někdejší Freudův žák Victor Tausk tvrdil, že teprve prostřednictvím lži si dítě uvědomí, že má vlastní identitu, což vede k rozvoji jeho zodpovědnosti.

Dospělí se od dětí v zásadě nijak neliší – stejně jako ony lžou, aby se vyhnuli konfliktům a postihu a naopak, aby dosáhli jistých výhod, například v podobě peněz, dobrého postavení či sexu. Existuje však jeden zcela odlišný typ lži – obelhávání sebe sama. To platí třeba pro alkoholiky, kteří si namlouvají, že nejsou závislí, aby se vyhnuli odhalení, hanbě a ponížení.

Co je to vlastně lež?

Je odpověď na tuto otázku tak jednoduchá, jak se na první pohled zdá, nebo existuje více druhů lži?

„Pravdu, čistou pravdu a nic než pravdu“ musí vypovídat svědci před americkými soudy. Opakování v tomto případě není žádným stylistickým prostředkem – jsou tím spíš chápány tři základní formy klamu a pro morálně rozkolísané jedince tímto definovány jako lež – klasická lež, směšování pravdivých a nepravdivých výroků a uvedení zavádějících informací.

U klasické lži chceme někoho záměrně podvést – to znamená, že něco, o čem víme, že není pravda, podáváme jako pravdivé. Psycholog Paul Ekman definuje lež podobně: „Cílem lhaní je uvést jinou osobu v omyl, aniž bychom tento záměr předem oznámili a aniž by nás k tomu dotyčná osoba výslovně vyzvala.“

Lež vzniká také směšováním pravdivých a nepravdivých sdělení. Například: někdo vypráví o návštěvě kina, která se neodehrála včera (jak tvrdí), ale již před týdnem. Neznamená to tedy, že by si dotyčný vymyslel úplně všechno, jen k pravdě přidává nepatrnou, ovšem zcela rozhodující kapičku lži. Americký spisovatel Thornton Wilder trefně napsal: „Každá poloviční pravda je tříčtvrteční lež.“

Posledním typem lži je takzvané uvedení v omyl – říkáme sice pravdu, ale takovým způsobem, že druhého šidíme. Existují tři varianty. Buď něco důležitého vynecháme („Od té doby jsem s ní už netelefonoval“ – Ale dopisoval si přes e-mail), řekneme něco zavádějícího („Ano, volala mi domů, ale omylem“ – Chtěla mi totiž zavolat na mobil), nebo něco jednoduše neuvedeme na pravou míru („Chápu, byls včera hodně unavený, takže sis šel brzy lehnout“ – Ovšem v jedenáct hodin v noci jsem už byl zase z postele venku a vyrazil na rychloseznamku).

Francouzský diplomat Charles de Talleyrand podobné mystifikace za lživé nepovažoval: „Nikdy nelžu. Nikdo mě však nedonutí, abych říkal pravdu.“ Velmi praktické pojetí morálky, bohužel však mylné. I v případě, že jsme pasivní a jen se o něčem „zapomeneme zmínit“, totiž svůj protějšek vodíme za nos. Tento typ klamání si ve výsledku nezadá s klasickou lží a navíc je obtížněji zjistitelný. Techniky popsané v této knize však lze uplatnit u všech druhů lži bez rozdílu.

Lež je všude

„Hodnotit nás na základě našich předvolebních výroků je nespravedlivé,“ poznamenal kdysi německý sociálnědemokratický politik Franz Müntefering. Naši vrozenou nedůvěru vůči politikům však podobná konstatování zmírnit nedokážou. Vtipů s politickou tematikou existuje nepřeberné množství a některé z nich jsou i docela zdařilé: „Víte, podle čeho bezpečně poznáte, že politik lže? Podle toho, že otvírá pusu.“ Křesťanský demokrat Konrad Adenauer čelil podobným výtkám sice rezervovaně, nicméně do jisté míry upřímně: „Samozřejmě, že ne všechno, co občanům říkám, je lež.“

Ale není prolhaný politik tak trochu klišé? Lež se totiž neobjevuje jen v situacích, v nichž ji očekáváme, např. v průběhu předvolebních kampaní, při obchodních jednáních nebo soudních přelíčeních. Kdepak, lež je úplně všude.

Tak třeba při hledání zaměstnání. Britský psycholog W. P. Robinson zjistil, že celých 83 % absolventů by u přijímacího pohovoru bylo ochotno lhát, jen aby získali práci svých snů. A nezůstává jen u ochoty – publicista Brian King vypátral, že přinejmenším čtvrtina všech zaměstnanců v Británii své odhodlání proměnila v čin. Nejčastější a současně nejnevinnější lež pravděpodobně zní: „Tato firma je pro mě samozřejmě na prvním místě!“ Na straně zaměstnavatelů to však není o nic lepší. Snaží se nalákat nové spolupracovníky na vidinu závratné kariéry, kterou jim nakonec nemohou nabídnout.

Když pak naskočíme do pracovního kolotoče, ve lhaní se vesele pokračuje dál – skutečnosti se překrucují, termíny dodání jsou nesplnitelné, kvůli zakázkám vám všichni naslibují hory doly. K velmi oblíbeným trikům patří zatajování platební neschopnosti: „Vy jste ještě neobdrželi naši platbu? To není možné, nejspíš se stala nějaká chyba v číslech.“ Uvnitř podniků a firem to vypadá obdobně – kolegové si přivlastňují cizí zásluhy, chyby se tutlají, nevědomost se umně maskuje a znalosti horečnatě shromažďují.

Také lékaři se často stávají obětí lhářů. Mnozí pacienti se nechávají zneschopnit, ačkoli jsou zdraví, jiní – což je v současnosti velmi moderní – se nechtějí nechat zneschopnit, ačkoli zdraví nejsou („prezentismus“). Drogově závislí přicházejí s falešnými recepty, lidé závislí na lécích tvrdí, že se jim tabletky ztratily atd.

Lež se bohužel nevyhýbá ani soukromému životu. I blízcí lidé si neříkají pravdu, což platí zejména o vztazích, které zatím nejsou příliš důvěrné. Psycholog Wade Rowatt došel ve svém průzkumu k závěru, že 90 % dotázaných je připraveno svému partnerovi na schůzce lhát. Ze zjištění Jamese Tylera a jeho týmu zase vyplývá, že během prvních deseti minut po seznámení zalžeme průměrně víc než dvakrát.

Otázka tedy nezní, v jakých oblastech života se lže, ale v jakých se naopak „nelže“.

Pavián a chameleon – lži v říši zvířat

Paviáni se ve svých společenstvích potýkají se zásadním problémem – samečci se o svou kořist velmi neradi dělí, zatímco samičky jim u jídla s oblibou sekundují. Aby dosáhly svého, začnou samečka ve chvíli, kdy ulovil antilopu, svádět. Jakmile se jim podaří odlákat jeho pozornost, chňapnou po kořisti a zmizí. (Zda lze podobné jevy pozorovat také u druhově spřízněných živočichů, zůstává otázkou…)

Mohli bychom zde uvést řadu příkladů zvířat, u nichž je lest neoddělitelnou součástí jejich chování. Vzpomeňte si třeba na chameleona, který je přímo ztělesněním klamu. Zvířata kamuflují, aby přežila – například ryba čtverzubec se v případě ohrožení nafoukne (horkým vzduchem), takže se zvětší a vypadá nebezpečněji.

Jak dokazuje náročný rituál páření světlušek rodu Photinus Pyralis, i ti nejprimitivnější živočichové jsou zdatnými podvodníky – sameček vysílá každých šest sekund půlvteřinový světelný záblesk a obkrouží nad samičkou křivku ve tvaru písmene J. Ta odpovídá stejně dlouhými záblesky, jež vysílá ve dvouvteřinových intervalech. Teprve na základě tohoto signálu přistupuje sameček k páření. Jiný druh světlušek, Photuris, však průběh jejich námluv zná a dokáže toho využít. Napodobuje romantické záblesky samičky a jakmile se rozněžnělý sameček přiblíží, polapí ho a sní. Photuris rozhodně není jediným živočišným druhem, který získává potravu tím, že u svých obětí vzbuzuje sexuální chtíč. Podobným způsobem fungují dokonce i rostliny – květy orchidejí připomínají svým tvarem vosí samičky, čímž lákají samečky, aby je opylovali.

Králem všech mystifikací je ale jednoznačně člověk – z nutnosti. Sociolog Arnold Gehlen došel k závěru, že lidé jsou „nedokonalí tvorové“ – oproti jiným živočichům jsou pomalejší a slabší. Pokud chtěli v dávných dobách přežít, museli zapojit svou inteligenci a vymyslet účinné úskoky a pasti, tedy podvodné manévry. Nyní, když člověk ovládl planetu Zemi, podvádí se přednostně v rámci vlastního druhu, což katapultuje kvalitu některých nástrah a lstí do nevídaných výšin.

Zásadní význam odhalení

Má tedy vůbec smysl snažit se přijít lžím na kloub? Není to jen zbytečná ztráta času? Ať chceme nebo ne, nemáme jinou možnost, než dělat vše pro to, abychom se nestali obětí lži. Proč? Odpověď na tuto otázku začíná u našich nejniternějších pocitů a končí u světových dějin.

Když nám někdo lže, vnímáme to jako ponížení, urážku a zradu – lži nás hluboce zraňují. Kromě toho nás do jisté míry paralyzují, neboť bez správných informací se nemůžeme ani správně rozhodovat. Dopouštíme se pak chyb, které mohou mít nepříjemné až katastrofální následky – zaplatíme zbytečně mnoho za nové auto, promrháme svá nejlepší léta s prolhaným podvodníkem nebo skončíme s miliónovou ztrátou, protože jsme veškeré rozhodovací pravomoci svěřili té nepravé osobě.

Jestliže mezi nadřízenými a zaměstnanci panují dlouhodobě neupřímné vztahy, může to poznamenat celou firemní kulturu. Ztráta vzájemné důvěry, narušená komunikace – ze zjištění Samuela Culberta a Johna McDonougha vyplývá, že podezíravá atmosféra znemožňuje efektivní fungování podniku.

Pokud vysoce postavení diplomaté a vedoucí představitelé států uvěří lži, může to ohrozit dokonce i světový mír. Na osudném setkání 15. září 1938 obelhal Adolf Hitler britského ministerského předsedu Nevilla Chamberlaina – ujistil ho, že rozhodně nemá v úmyslu napadnout Československo. Chamberlain mu uvěřil. Po skončení schůzky napsal své sestře, že Hitler je „čestný a spolehlivý muž“, a pokračoval v politice appeasementu, což se ihned po Hitlerově invazi do Československa ukázalo být fatální chybou.10 Kdyby tehdy Chamberlain Hitlerův podvod prohlédl, ubíraly by se naše dějiny zcela jiným směrem.

Vysocí státní představitelé neklamou jen sebe navzájem, ale i své národy – především jde-li o rozpoutání válečných konfliktů. Lživé výroky vlády George W. Bushe nejspíš ještě nebyly všechny odhaleny. Pravda o činech jeho předchůdce Lyndona B. Johnsona například vyšla najevo v roce 1971 díky zveřejnění tzv. Pentagonských dokumentů (Pentagon Papers). V roce 1965 Johnson před americkým Kongresem tvrdil, že severovietnamské čluny zaútočily v Tonkinském zálivu na americké jednotky. Kongres ho na základě této mystifikace oprávnil k vyhlášení války a katastrofa byla započata. Již spisovatel Rudyard Kipling věděl, že: „Pravda většinou padne ve válce jako první.“

Jen máloco je v životě důležitější, než vědět, co si lidé kolem nás doopravdy myslí – tedy zda navenek prezentují své skutečné názory, vědomosti a záměry. Navzdory všem moderním komunikačním prostředkům hraje v našem životě stále ještě rozhodující roli soukromý rozhovor, ať už se jedná o manželskou hádku, přijímací pohovor nebo debatu o výši platu. V jeho průběhu formulujeme své myšlenky a svá rozhodnutí – a právě zde se začíná rodit klam.

Takzvaná nevinná lež

Mark Twain napsal: „Snáze se naslouchá tuctu neupřímných lichotek, než jediné přímé kritice.“ Ve skutečnosti se ale zdá, že lži nemusí být vždy jen „špatné“ – pro mnohé společenské vztahy jsou nezbytné a některé z nich lze dokonce označit za nesobecké. Například zdvořilé chování se sem tam bez nějakého toho drobného podvůdku neobejde. Jak by na tom asi bylo naše sebevědomí, kdybychom se vždy dozvěděli krutou pravdu? „Ty jsi ale zestárla!“, „Tvoje dítě je opravdu to nejošklivější, jaké jsem kdy viděla!“ Když se žena ptá svého muže, jestli si myslí, že zhubla, pravda je nejspíš to poslední, co by chtěla slyšet.

Nevinnou lež obhajoval již ve 13. století významný teolog Tomáš Akvinský. V novověku pak lhaní připouštěli především utilitaristé, například Henry Sidgwick, pro něž nebyla rozhodující abstraktní morální pravidla, nýbrž konkrétní společenský přínos každého činu. Naopak Immanuel Kant jejich postoj kategoricky odmítal.

Takže, dobře míněná lež – ano nebo ne? Odpověď na tuto otázku není jednoznačná. Pokud lékař zalže pozůstalým a řekne, že oběť nehody zemřela na místě, a tudíž netrpěla, zdá se jeho jednání správné. Jindy však rozhodování tak jednoduché není – v případech, kdy je pacient vážně nemocen a nezbývá mu mnoho času, snaží se jej jeho okolí přesto podpořit a dát mu alespoň nějakou, i když falešnou naději. Vědci vycházejí z přesvědčení, že psychický stav člověka má na jeho léčbu značný vliv a optimistický přístup je vždy plusem. To znamená, že i neoprávněně povzbudivý výrok lékaře může mít blahodárný efekt a pacient pak může díky pozitivnímu očekávání, tzv. sebenaplňující předpovědi (self-fulfilling prophecy), skutečně žít déle.11

Na druhou stranu mají lidé právo znát pravdu – nikdo nemůže za svéprávného člověka rozhodovat, co by raději neměl vědět. Přesně tohle je jeden z hlavních rysů diktátorského režimu – snaží se omezit přístup k informacím, aby se lidé „zbytečně neznepokojovali“.

Ani v běžném životě si tedy nemůžeme namlouvat, že člověk, jemuž okolí zatajuje pravdu, je za to vlastně vděčný. Milosrdná lež sice bývá v danou chvíli tím nejjednodušším řešením, ovšem v dlouhodobém horizontu ničemu a nikomu nepomůže. Možná by bylo nakonec lepší, kdyby muž své manželce otevřeně řekl, že je moc tlustá, protože by ji tím alespoň donutil udělat něco pro své zdraví a zhubnout. Pro obchodního zástupce, který morálně nesouhlasí s prodejními taktikami své firmy, ale přitom svým nadřízeným tvrdí, že je používá, by bylo nejlepší změnit zaměstnání. Když se na tuto problematiku podíváme pozorněji, vyklubou se z většiny zdánlivě nutných výmluv regulérní lži, jejichž prostřednictvím chceme dosáhnout vlastního prospěchu. Jsme-li například pozváni na večeři, lžeme, jak je jídlo „fantastické“ – neděláme to však jen proto, abychom neurazili hostitele, ale také proto, že nechceme být z této vybrané společnosti vyloučeni.

Irský spisovatel James Joyce měl tedy pravdu, když napsal: „Člověk, který vynalezl nevinnou lež, víc než pravdu miloval mír.“ Anebo možná vlastní prospěch.

Když umíte prohlédnout lež

Dokážeme-li poznat, co si náš protějšek skutečně myslí, co ví a jaké jsou jeho cíle, snadno získáme převahu v komunikaci a v životě značný náskok. Zkuste si představit, jaké výhody to s sebou může nést.

Budete vědět, jestli s vámi váš obchodní partner hraje čistou hru – zda opravdu jedná pod tíhou vnějších okolností, jak tvrdí, zda dokáže plnit sliby a jak dalece je ochoten smlouvat o cenách. Jako prodavač poznáte, jestli zákazník říká pravdu, když se ohání tím, že jinde dostal lepší nabídku, a co je pravou příčinou jeho váhání.

U uchazeče o zaměstnání či odborného poradce hravě odhalíte jeho neschopnost. Ihned pochopíte, že váš nákladný soudní spor nelze vyhrát a právní zástupce celou věc jen zbytečně natahuje. Poznáte, jestli to na první pohled dokonalé BMW, jež jste objevili na internetu a jež nyní obdivujete v místním autobazaru, nebylo náhodou bourané, a jestli jeho brzdové destičky opravdu prošly technickou kontrolou, jak vám vehementně tvrdí automechanik.

Pokud máte děti, vycítíte, zda k vám jsou upřímné – jestli náhodou nekouří nebo neberou drogy. Jako policista rozeznáte, které z výmluv, jež musíte denně poslouchat, jsou skutečně pravdivé. A jakožto voliči budete schopni kriticky posoudit výroky politiků i ekonomických špiček, ať už se objeví v televizi či v novinách.

Dalo by se téměř říci, že školený přístup ke zjišťování pravdy přispívá k posílení demokracie, neboť díky němu se její hlavní představitelé stávají čitelnější. Švédská filozofka Sissela Boková měla pro následující tvrzení pádné důvody: „Společnost, jejíž členové by nedokázali rozeznat pravdivá sdělení od nepravdivých, by se zhroutila“. Schopnost rozlišit pravdu od lži nejlépe uplatníme v každodenním životě. Jestliže dokážeme druhé prokouknout, můžeme činit i správná rozhodnutí – a to je k nezaplacení.

Velmi dobře vím, jak málo lidí čte úvody knih. Abych vás, milí čtenáři, odměnil za váš zájem a projevenou úctu, jež tím mně, coby autorovi prokazujete, prozradím vám nyní jednu z nejúčinnějších technik, která vám kdykoli pomůže odhalit typickou každodenní lež.

Jste v kavárně Starbucks a objednali jste si Latte. Když se konečně dočkáte, nejste si úplně jisti, zda je opravdu připraveno z nízkotučného mléka, jak jste chtěli. Běžně by v takové situaci otázka zněla: „Je prosím vás s nízkotučným mlékem?“ a jako reakce by nepochybně přišlo drzé či znuděné: „No samozřejmě!“ Pokud však chcete skutečně zjistit pravdu, zeptejte se na pravý opak! V našem příkladě s kávou tedy takto: „Je prosím vás s plnotučným mlékem?“ Pokud by vám i nyní odpověděli: „No samozřejmě!“, můžete odvětit, že jste si ale objednali nízkotučné Latte a je-li to možné, rádi byste je také dostali (za své peníze bychom přeci měli dostat takovou kávu, jakou jsme si vybrali!). Jestliže ale číšník odpoví rozmrzele nebo zkroušeně: „Ne, je to nízkotučné Latte,“ můžete si být téměř stoprocentně jisti, že je opravdu light.

Finta spočívá v tom, že vyslovíte opak toho, co ve skutečnosti chcete. Tím dáte za vyučenou lidem, kteří na všechno jen souhlasně přikyvují, aby měli klid, a vy si díky odtučněnému mléku v kávě můžete s čistým svědomím dopřát dvojitou porci lahodného nugátového dortu. Tento trik zůstane jen mezi námi – to znamená vámi, spořádanými čtenáři předmluv, a mnou, který se o ní od této chvíle už ani slovem nezmíním.

V každé z následujících pěti kapitol bude vysvětlen jeden z pěti hlavních principů, s jejichž pomocí prokouknete lháře lépe než kdy dřív – a to jak v soukromém, tak v pracovním životě. Seznámíte se s těmi nejefektivnějšími metodami, jež vycházejí z mnohaletých výzkumů a současně jsou prověřeny praxí. Pokud porozumíte mechanismům lidského vnímání a jeho oklamání, pak pochopíte i důležité základní principy mezilidské komunikace. S těmito znalostmi pro vás již žádný rozhovor nebude stejný jako doposud. Uvidíte, uslyšíte a ucítíte věci, jichž jste si do této chvíle nikdy nevšímali – dokážete zachytit onen nepatrný rozpor mezi zdáním a skutečností.

Table of Contents

O autorovi

Poděkování

Jak vznikla tato kniha

Úvod

1. Změna chování

2. Tři emoce

3. Disharmonie

4. Příznaky stresu

5. Kontrolované chování