Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jan Potměšil

Šarīa (ukážka)

Úvod do islámského práva

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a. s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 4844. publikaci

Odpovědná redaktorka Viktorie Lupačová

Odborný redaktor Jan Sušer

Předmluva prof. PhDr. Luboš Kropáček, CSc.

Sazba Filip Říha

Návrh a grafická úprava obálky Eva Grillová

Počet stran 224

První vydání, Praha 2012

© Grada Publishing, a. s., 2012

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

ISBN 978-80-247-4379-0

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-8062-7 ve formátu PDF

ISBN 978-80-247-8063-4 ve formátu EPUB

Islámské právo v měnícím se světě

Na rozdíl od teologicky složitějšího křesťanství bývá islám často charakterizován jako náboženství, které klade větší důraz na ortopraxi, na životní cestu s přesně propracovaným systémem příkazů a zákazů. Sám termín islám vyjadřuje poslušnou odevzdanost do vůle Boží. Jeho věřící ji někdy ve vlastním sebepojetí vykládají jako spojení tří prvků: monoteistické věrouky (aqīda), právního řádu (šarīa) a civilizace (ḥaḍāra). Ta se v dějinách prosadila ve společně sdíleném morálním rámci v rozsáhlých oblastech světa, byť s místními variantními vzorci. Silný prvek práva vysvětlují muslimští autoři někdy tím, že oproti křesťanství, které se rozvíjelo na půdě římské právní tradice, islám začal budovat novou společnost v prostředí postrádajícím takovýto základ. Argumentaci tohoto rázu můžeme samozřejmě přijímat jen zčásti a s výhradami (nelze jistě přehlížet vlivy mojžíšského Zákona), nepochybná však zůstává skutečnost, že k islámské civilizaci neodmyslitelně patří zevrubně propracovaný mravní a právní řád, jehož další přebírání či adaptace patří dnes v muslimských částech rychle se měnícího světa k tématům živých diskusí a dramatických sporů. Při velkém významu, který islámské právo mělo a po mnoha stránkách dosud má, a při rozruchu, který vyvolává, je nutno dát autorovi předkládané monografie za pravdu, že tato tematika představuje v pracích českých orientalistů i právníků stále mezeru a dluh. Jan Potměšil se s ním dosud zčásti vyrovnával publikacemi na internetu, nyní přináší podstatnou splátku uceleným knižním dílem, v němž se úspěšně setkává obojí potřebná erudice: arabistická i právnická. Přehledné zpracování se opírá o dobrou znalost posavadní relevantní české literatury a o výklady klasických autorit západního vědeckého poznávání tohoto oboru. Cestu otevíral koncem 19. století Ignác Goldziher, jemuž muslimští učenci s uznáním přiznávali, že obohatil bádání o historický pohled. Za spolehlivý standard evropského systematického výkladu islámského práva vděčí pak orientalistika od 60. let minulého století Josephu Schachtovi. Dnešní výzkum se díky zřejmému aktuálnímu významu diskusí o stavu a perspektivách islámského práva rozrůstá do bezprecedentní šíře i hloubky. Disponuje i specializovanými vědeckými časopisy. I tak může spíše jen sledovat než držet krok s progresem oboru, který se na islámských univerzitách (sunnitských madrasāch, šíitských hauzāch i dalších institucích) studuje několik let a plní tisíce stránek v klasických i nově vznikajících dílčích studiích a souborných dílech fiqhu.

Muslimská odborná právní kompendia mívají obdobnou strukturu. Vycházejí od podrobných rozborů rituální čistoty (ṭahāra) a povinností člověka vůči Bohu a dále se podrobně zabývají otázkami označovanými od 19. století za témata osobního statusu (al-ahwāl aš-šachsīja), právem rodinným a dědickým, dále právem majetkovým a závazkovým a nakonec trestním. Takovýto postup volí i přehledová jádra západní odborné literatury, včetně této monografie. Náš autor v ní erudovanou metodikou a terminologií evropského kontinentálního práva postihuje podstatný charakter šarīy, tak jak byla jako představa o Bohem uloženém řádu propracována a vedle zvykového práva a norem určených vládní mocí i cizími vlivy v proměnlivé míře aplikována v muslimských zemích po staletí.

Moderní muslimská díla přinášejí proti věkovité tradici ovšem i ledacos nového. Zpravidla se již nezabývají normami otročího práva, tedy institucí, kterou dnes juristický konsensus (iğmā) pokládá díky humánní praxi věřících za překonanou. Současní autoři zato s oblibou sepisují přehledná kompendia fiqhu s utříděným výkladem jednotlivých témat z pohledu všech čtyř sunnitských směrů (alā al-maḏāhib al-arbaa) nebo dokonce v duchu islámského ekumenismu i pěti, tj. včetně šíitského směru (ğafarī). Oblíbeným moderním žánrem jsou také volnější vodítka pro mravně a právně správnou životní cestu, jakési muslimské „katechismy“, jaké dnes vycházejí ve všech možných jazycích. Také v češtině vyšel z dílny Islámské nadace v Praze překlad populární knihy slavné mediální právní autority z katarské televize al-Džazíra šejcha Júsufa al-Qaradáwího Povolené a zakázané v Islámu. Vedle knih se v muslimském světě rychle rozrůstá „katecheze“ všemi moderními médii, včetně internetových sítí, v podobě kvalifikovaných právních dobrozdání (fatwy, fatāwā) předních znalců fiqhu, odpovídajících na otázky věřících inspirované žitou realitou. Fatwy mohou být stále argumentem u soudu, ale v daleko větší míře se uplatňují ve veřejném životě a jsou i vydávány ve sbírkách jako normotvorná – byť nezřídka podle autorů navzájem nesouhlasná – díla.

Z některých právních otázek vyrostl samostatný obor fiqhu i praxe. Na základě zákazu lichvy (ribā’) a vůbec úroku se rozvinulo islámské bankovnictví a finančnictví, využívající právní nástroje (ḥijal, doslova „lsti“), jak úrok obejít. Islámské banky se v posledních desetiletích prosazují i v převážně sekulárních společnostech muslimského světa. Staví přitom jak na poptávce svědomitých věřících, tak třebas na potřebě získat pro vládní dluhopisy finance od občanů vydělávajících v zahraničí (zvláště v ropných monarchiích): jako argument se tu uplatní obecná prospěšnost (maṣlaḥa) rozvojového projektu. Menší společenský ohlas než bezúročné finančnictví má odmítání nemorálního nepřiměřeného zisku dosahovaného v moderním pojišťovnictví. Na tomto poli někteří islámští právníci doporučují střídmější, netržní formy kaptivního souručení oproti velkému byznysu. Před nové otázky staví islámské právo také moderní objevy a možnosti biologie a medicíny. Bioetická témata jako genetické inženýrství nebo snahy klonovat i člověka přinášejí zpravidla shodu varovných názorů v mezináboženském dialogu. U nás se představitelé katolíků, židů a muslimů shodli také na odmítnutí euthanasie. Shodu stanovisek nabízejí také témata ekologická, v muslimském světě stále diskutovanější. Z Koránu lze vyvodit, že svět byl Stvořitelem svěřen člověku k dobré péči (amāna), environmentální etika má v islámu své místo. V diskusích se západními aktivisty se však objevují i některé sporné momenty, například v hodnocení způsobu porážky zvířat, aby jejich maso bylo ḥalāl. Shodu, byť nikoliv naprostou, zjišťujeme také v negativním názoru křesťanských církví a islámských právníků na interrupce. Otázky ochrany života a v tomto kontextu rozhodného odmítnutí terorismu a násilí páchaného jménem Božím patří dnes k nejvýznamnějším tématům jak mezináboženského a mezikulturního dialogu, tak islámských vnitrokonfesních diskusí, v nichž uprostřed různě odstiňovaných postojů lze slyšet také silné hlasy vyzrálého humanismu. Západní publicistika by je neměla přehlížet či zlehčovat.

Závažné nové téma přinesla moderní doba se vznikem muslimských menšin v Evropě i jinde mimo tradiční území islámu. Klasická středověká islámská civilizace se vyvíjela ve státních útvarech ovládaných muslimskými panovníky a idejemi Koránu a sunny. Tento model narušil ve 13. století vpád Mongolů. Jejich chánové se řídili vlastním právem jasa, které teprve po přestupu na islám (1295) nahradili šarīou. Tehdejší významný teolog a právník ḥanbalovského právního směru Ibn Tajmíja rozpoznal, jak důležitá je šarīa pro islámskou identitu a pro její uchování i v cizím prostředí. Dnes patří k nejcitovanějším islámským autoritám a myšlenky o právní identitě muslimských menšin jsou nastolovány v rozsáhlých polemikách.

Jde o to, zda jurisprudence má mít svá specifika reflektující sociální prostředí jakožto zvláštní „fiqh menšin“ (fiqh al-aqallījāt), nebo zda islámské právo tvoří jediný blok, který není přípustné jakkoliv drolit. K rigidnímu pojetí se kloní konzervativní právníci, zvláště ze Saúdské Arábie. Pojetí volnější zastává mj. šejch Qaradáwí, známý i svým spisem o principu pružnosti (mabda’ al-murūna) v šariatském právu. Qaradáwí byl zvolen do čela Evropské rady pro fatwy a výzkum (ECFR), založené v roce 1997 v Londýně. V obecnějších analýzách bývá označován za představitele názorového středu mezi konzervativci a výraznými liberály. K těm byl přičítán třebas bývalý muftī ve francouzském Marseille Soheib Bencheikh, který psal (1998), že koránský pokyn přikazovat vhodné (arabsky marūf, doslova „to, co je známé jako dobro“) může v Evropě znamenat tamní uznávané etické hodnoty, včetně lidských práv, a pokyn by neměl být zneužíván k neúnosným moralistickým tlakům.

V Evropě se islám těší obecné náboženské svobodě, status jeho institučních podob se ale podle jednotlivých zemí dosti liší. V rakouské části někdejší habsburské monarchie, tedy včetně českých zemí, byl po anexi Bosny (1908) přijat zákon (krátce zvaný Islamgesetz 1912) uznávající islám ḥanafíjského ritu za náboženskou společnost. Z náboženských právních norem ovšem ani v tomto, ani v jiných, pozdějších evropských legislativách nebylo nikdy připuštěno šariatské trestní právo (ḥudūd), ani polygamie. Na opětované požadavky některých muslimských kruhů, aby muslimským menšinám bylo přiznáno něco z právní autonomie, jaké v islámské civilizaci požívali chránění jinověrci ḏimmī, zatím nejvstřícněji reagoval britský právní systém, který uznal kompetenci několika šariatských soudů zabývajících se v Londýně rodinným právem. Muslimky provdané podle šariatských pravidel mají možnost žádat u těchto soudů podle týchž pravidel o rozvod. Návrhů prý je hodně, někdy přicházejí i z jiných evropských zemí.

Ve Spojených státech se v diskusích ve většinové společnosti stále ozývají zlé vzpomínky na teroristické útoky z 11. září 2011. Zahrnovat šarīu do úvah soudců přímo zakázala nebo zvažuje zakázat legislativa údajně již asi 20 států, někteří ultrakonzervativní republikáni by si přáli podobný zákon i na federální úrovni. Proti takto vyhrocované islamofobii se muslimští aktivisté brání vysvětlovací kampaní včetně billboardů hlásajících, že o šariatském právu a morálce panuje množství mylných představ a že šarīa nemusí být děsivá. Diskuse tedy mají všude vlastní zvláštní tvář a aktualizační ohnisko, jiné v západních a jiné v muslimských společnostech.

V široce rozevřeném spektru muslimských názorů může ovšem jít stejně jako u západních autorů o důležitá témata demokracie a lidských práv. O tom ostatně hovoří závěrečné kapitoly Potměšilovy knihy a také početné analýzy vývoje současného „arabského jara“, prokazující, jak jsou v tomto regionu demokratické aspirace provázány s islámskými hodnotami. Na silnou vzájemnou spojitost náboženství, práva a morálky ukázalo také u nás mezinárodní Forum 2000 v říjnu 2011, konané – bohužel jako poslední – ještě za života svého iniciátora V. Havla. Zabývalo se demokracií a právním státem (Rule of Law) a jeden z panelů se věnoval přímo debatě o náboženském a sekulárním právu, jejíž těžiště se nepřekvapivě klonilo k mapování dnešního stavu a vyhlídek šarīy. V muslimském názorovém spektru zaznívají často důrazy na potřebnou reinterpretaci Koránu, v krajně liberální poloze třeba i názor, že věčně a univerzálně platné náboženské poselství svaté Knihy přinášejí jen mekkánské sūry, zatímco sūry medínské, obsahující i pokyny zákonodárné, jsou určeny jen přímým adresátům první muslimské obce a neměly by být mechanicky přenášeny do odlišných podmínek doby o více než 1 400 let mladší.

Naše – a obecně západní – média často zjednodušují. Píší třebas o extremistických snahách zavádět šarīu, čímž míní kruté trestní právo, aniž si uvědomují, že šariatské rodinné, dědické a nadační právo přežilo staletí, včetně koloniálních pořádků, a s drobnými úpravami žije dodnes. Je zapotřebí znát vnitřní diferenciace a tendence v muslimských společnostech, v právních normách a v silně rozrůzněné praxi. Na některých západních univerzitách mají pro přesné poznání složité problematiky islámského práva specializované tituláře. Profesor islámského práva z Amsterdamu Rudolph Peters působil jako konzultant v tomto politicky a kulturně významném oboru u Evropské unie. Mimochodem: Evropská unie dokázala nejen svým tlakem, ale i znalostmi procesních postupů před několika lety dopomoci k tomu, že severonigerijský soud zrušil rozsudek ukamenování nad dvěma „cizoložnicemi“. Podobné příklady dobré znalosti a vůle bychom rádi zaznamenávali i nadále při celkovém – in šā’allāh – ozdravování globální scény.

Předkládaná monografie slouží potřebnému poznání výchozího stavu jednoho z jejích nepřehlédnutelných komponentů. Pro české kulturní prostředí je správně nasměrovaným a vyváženým krokem. Další výzkumy musí ovšem počítat s trasou a odbočkami, které nedokážeme s jistotou předvídat.

Luboš Kropáček

Slovo na úvod

Problematika islámu už není jen součástí diskuzí islamistů a orientalistů skrytých v příšeří vědeckých pracoven, ale stále více se jedná o téma celospolečenské, o němž diskutuje snad každý a téměř každý má na tu či onu otázku s islámem související i jednoznačnou odpověď. Totéž lze říci o problematice islámského práva. K poučené a odpovědné diskuzi je však třeba i určitých vstupních informací. Zatímco islámu se v českém prostředí věnuje řada renomovaných publikací, o islámském právu to tvrdit nelze. Texty předních českých islamistů a orientalistů se islámským právem zabývají většinou jen okrajově, a to převážně v souvislosti s náboženskými povinnostmi muslimů či právem rodinným. Ucelená publikace pojednávající podrobně o islámském právu doposud chyběla. A to přesto, že se nabízí k překladu řada uznávaných děl zahraničních autorů, a přesto, že v České republice působí řada orientalistů, ale i právníků, islámského práva znalých či islámské právo dokonce přednášejících. Pokusil jsem se touto publikací zaplnit určitou mezeru, kterou v českém prostředí naléhavě vnímám. Cílem tohoto pokusu je zároveň i „hodit rukavici“ všem odborníkům, kteří jsou schopni a ochotni zprostředkovat své podstatně hlubší znalosti islámského práva českému publiku, avšak dosud tak z různých důvodů neučinili.

Úvodem stručně uvádím hlavní charakteristické rysy islámského práva, poté nastiňuji jeho historický vývoj. Následně se věnuji pramenům islámského práva, na jejichž základě jsou odvozovány konkrétní právní normy. Poté je stručně pojednáno o povinnostech člověka vůči Bohu, tedy ryze náboženské části islámského práva, a o něco podrobněji se pak věnuji „platnému“ právu, tedy právu, které bychom označili za právo občanské a trestní. Na samý závěr otevírám poměrně velký prostor islámskému ústavnímu právu, neboť toto odvětví je málokdy středem pozornosti, nebo je jeho existence některými autory přímo popírána.

Je třeba upozornit, že islámským právem, o němž v této knize hovoříme, je myšleno převážně „klasické“ islámské právo, jak se vyvinulo po několika staletích od vzniku islámu. Nelze je tedy ztotožňovat s platným právem aplikovaným v muslimských zemích, které se v drtivé většině opírají o psané právo, které je právem islámským inspirováno buď málo (převážně pak v oblasti rodinného a dědického práva), nebo vůbec. Jinými slovy islámské právo zdaleka není totéž, co právo muslimských zemí. Podobně jako kanonické a římské právo není totéž, co právo evropských zemí.

Dále je třeba upozornit, že islámské právo procházelo dlouhým vývojem a nelze je proto vnímat jen jako statický, jednou pro vždy daný jev. Výše uvedené je často opomíjeno, zejména v debatách týkajících se hrozeb aplikace islámského práva, pod čímž si každý představuje něco jiného, či varování před šířením islámského práva, kdy není zřejmé, zda se má jednat o aplikaci „klasického“ islámského práva, které nikdy v historii v plné šíři neplatilo, či o právo moderních muslimských zemí, a případně kterých, neboť mezi nimi existují velké rozdíly, což je třeba mít stále na paměti.

Účelem této knihy je tak paradoxně představení práva, které je spíše právem historickým. Na druhé straně jde o součást velké kultury a společného kulturního dědictví, kdy dílčí snahy o oživení islámského práva a různorodý vliv islámu na společnost a kulturu muslimských zemí snad přece jen ospravedlňují cíl s částí této kultury se seznámit. Přeji inspirativní a obohacující čtení.

Autor

1

Charakteristické rysy islámského práva

Islámské právo jako právo zjevené

Můžeme rozlišovat tři hlavní pojetí práva. První považuje právo za systém norem pocházejících od Boha. Druhé spatřuje původ norem ve společenské smlouvě ustavené cestou demokracie, kde právo je výrazem suverenity lidu. Třetí koncepce vidí původ práva ve vůli hlavy státu jakožto jediného suveréna, jehož moc je legitimována pověřením od Boha, nástupnickým právem vycházejícím z principu dědičnosti, volbou příslušným orgánem, skupinou lidí či přímo lidem.[1] Islámské právo (šarīa, šar) patří jednoznačně do první skupiny, je souborem Bohem zjevených pravidel, které musí zbožný muslim dodržovat, má-li náležitě plnit své náboženské povinnosti. Svoji platnost a legitimitu šarīa odvozuje od svého božského původu – je manifestací vůle Všemohoucího, nezávisí na autoritě jakéhokoliv pozemského zákonodárce či jednotlivce.[2] Islámské právo je stejně jako Korán (qur’ān) chápáno jako věčné a nestvořené.[3]

Neměnnost islámského práva

Z výše uvedené charakteristiky plyne několik významných důsledků. Předně je islámské právo (alespoň teoreticky) zásadně neměnné a nezměnitelné, jelikož jde o právo zjevené Bohem.[4] V západním pojetí je právo projevem vůle zákonodárce (ať už je jím panovník či lid, a ten pak přímo nebo prostřednictvím svých zástupců). Právo je zde závislé na historickém vývoji, měnících se potřebách a přáních společnosti a i morální a etické normy vtělované do právního řádu podléhají změnám etického a morálního povědomí společnosti. Pomineme-li doktrínu nadřazenosti přirozeného práva právu pozitivnímu a princip nezadatelnosti, nezcizitelnosti, nepromlčitelnosti a nezrušitelnosti základních práv a svobod, lze prakticky cokoliv v právním řádu podrobovat změnám. Právo lze přizpůsobovat a měnit dle vůle zákonodárce, příp. lidu, a rozhodující pro tvorbu či formulování norem nebude nutně „správnost“, ale v čase proměnné představy zákonodárcovy (resp. „většiny“) o tom, co je správné a hlavně vhodné a výhodné pro společnost.

Naproti tomu islámské Boží právo bylo dle islámské věrouky dáno člověku jednou a provždy – společnost se sama musí přizpůsobit právu, spíše než aby vytvářela své vlastní zákony jakožto odpověď na stále se měnící problémy běžného života. Islámská právní teorie uznává, že Boží zjevení nebylo sesláno ve zcela přístupné, srozumitelné a systematizované formě a bylo potřeba několika staletí práce a úsilí islámských právníků, aby byl získán a formulován plný rozsah práva na základě jeho uznaných pramenů a aby mohlo být toto právo v praxi použito. Toto úsilí ovšem nesměřovalo k vytvoření nových právních norem, ale jakoby k objevení, pochopení a formulaci práva, které již existuje (!).[5]

Poté, co byla většina právních norem islámského práva formulována a většina sporných případů alespoň v teoretické rovině vyřešena, byla snaha právo dále rozvíjet a svobodně „objevovat“ podvazována – jednak pokrytím vyřešených otázek souhlasným názorem autorit, kdy se o věci nadále nediskutuje, a rovněž doktrínou taqlīd, tj. „následování“, kdy po zpracování všech otázek předešlými generacemi učenců zbývá jen naplňovat jejich odkaz a nikoliv zpochybňovat autoritu zvěčnělých velikánů právní vědy. Právo zde pak trpí rigiditou a tradicionalismem, typickými vlastnostmi i ostatních „zjevených“ práv.[6]

Univerzálnost islámského práva

Slovo „šarīa“ zahrnuje starší význam cesty ke zdroji vody nebo též vyšlapané stezky, po níž je třeba kráčet. V náboženském slovníku islámu dostala šarīa význam cesty, jež má být následována, a návazně záruky jistoty a bezpečí.[7] Jelikož jde o cestu vytyčenou samotným Bohem, je přirozené, že by se jí člověk měl řídit po celý svůj život, od narození až po svou smrt, stejně v záležitostech veřejných i soukromých a vůbec v jakémkoliv svém jednání i myšlení. Islámské právo usiluje o regulaci veškerého lidského chování. Oproti západnímu pojetí práva nevymezuje pouze vztahy mezi lidmi navzájem, ale i vztahy, resp. povinnosti, člověka vůči Bohu. Otázkou vztahu člověka k Bohu, resp. povinnostmi věřícího ke svému Stvořiteli, začíná každá učebnice islámského práva; zmíněný okruh práva se nazývá „ibādāt“. Vztah člověka k člověku, potažmo člověka ke společnosti, je řešen v okruhu práva zvaném „muāmalāt“ – řadíme sem právo majetkové, rodinné, dědické apod. Jako zvláštní okruh se někdy vyděluje trestní právo – „uqūbāt“, které vypočítává zakázané, příp. nevhodné činy a za překračování zákazů stanovuje příslušné sankce.[8] Šarīa je tedy systémem nařízení a předpisů, které se dotýkají všech stránek života věřících. Předepisuje, jak se chovat při aktech vznešených, například při modlitbě, stejně jako stanoví, co je třeba činit při aktech podstatně prozaičtějších, například při vykonávání potřeby.[9] Na rozdíl např. od kontinentálního právního okruhu[10], kde za ideál právní normy můžeme považovat úpravu stručnou, která řeší jen důležité a základní otázky a člověka zvláště v jeho soukromí zbytečně neobtěžuje (alespoň by tomu tak mělo být, byť zejména v historii najdeme četné důkazy opaku), islámské právo naopak směřuje k normativní úpravě všech myslitelných oblastí lidského chování, a to často do nejmenších podrobností a místy až fantaskních detailů. (Ne náhodou právnické spisy zaujímají ve srovnání s ostatní islámskou literaturou co do množství titulů i objemnosti svazků jednoznačně první místo.) Cílem takovéto podrobné, všezahrnující úpravy je zesouladnění každého lidského činu s Boží vůlí, ať už je tato vůle výslovně vyjádřena (např. v Koránu) nebo de facto jen předpokládána a dovozena (např. na základě analogie).

Table of Contents

Islámské právo v měnícím se světě

Slovo na úvod

Charakteristické rysy islámského práva

Islámské právo jako právo zjevené

Neměnnost islámského práva

Univerzálnost islámského práva

Charakter norem islámského práva

Princip personality a teritoriality v islámském právu

Heterogennost islámského práva

Sunna, šīᶜa, chāriğa

Právní školy (sg. madhab, pl. madāhib)

Islámské právo jako právo právníků

Další charakteristické rysy islámského práva

Islámské právo jako ideál

Historický vývoj islámského práva

Prameny islámského práva a právní metodologie (uṣūl al-fiqh)

Povinnosti člověka vůči Bohu (ᶜibādāt)

Povinnosti člověka k člověku (muᶜāmalāt)

Ústavní právo

Základní charakteristika

Instituce a pojmy islámského ústavního a veřejného práva

Teorie chalífátu

Moderní teorie islámského státu, demokracie a lidská práva

Transkripce arabské abecedy s tabulkou výslovnosti